299 



iklse paa Finhvalernes Axis; men den forreste Flade af denne Hvirvel 

 hæver si{y dog {jradeviis i Veiret netop henimod den sædvanlijje Plads 

 for Tandtappen, og staaer her frem, i Form omtrent som en meget lav 

 og bred Pyramides Top, hvorfra flere Baand stige op saavel til IValike- 

 benet som til Atlas. 



De fire folgende Halshvirvler danne, som det sjnt-s, hos alle 

 Bardehvaler pad hver Side en meget vid Ring til Gjennemgang for 

 Artéria vertebralis; men som oftest er denne Bing ikke heclt lukket. 

 Paa de tre Exemplarer, som Capt. Holböll har sendt mig af den grön- 

 landske lille korthaandede Finhval, var det Tilfældet paa den femte og 

 sjette Halshvirvel, saaledes som hosstaaende Afbildning af den femte viser 

 i 8 Ganges Formindskelse. 



Ligeledes har jeg fundet Ringen, sluttet af de to .endnu bruskede Tappe 

 paa disse to Halshvirvler i det norske Vaagehvalfoster paa 6^ Fod; 

 fremdeles have disse to Sideringe paa det tredie, fjerde, femte og sjette 

 Halshvirvelbeen ligeledes heelt benede \ægge hos enkelte store kort- 

 haandede Finhvaler, der ere blevne adskilte som en egen Art, under 

 Navn af Balænoptera musculus. Men i alle andre Tilfælde lukkes disse Side- 

 ringe ikke uden ved Senebaand, og kun en större eller mindre Deel af 

 dem er forbenet, eller med andre Ord: den nederste Tvertap (der fore- 

 stiller det ufuldkomne Ribbeen) er ikke lang nok til at naae Spidsen af 

 den överste. Paa den syvende Halshvirvel mangler altid den nederste 

 Tvertap. — Hos den langhaandede Finhval ere de benede Tvertappe — 

 især de nederste — meget korte, og de sidstnævnte mangle ikke alene 

 paa den syvende, men ogsaa paa den sjette Halshvirvel. (Rigtigen 

 afbildet — skjöndt ikke meget tydeligt — i „Pander und d'Alton die 



Skelette der Celaceen," Bonn 1827 Tab. IV e.) 



Pp* 



