501 



Bnjstlwirvlerne udmærke s\g fremfor Halslivirvlerne, som saerl- 

 vanlig-t, ved deres Leg-emers uli|>-e större Læng^de (efter Axen), stærkt 

 hvælvede (convexe) nedre og^ (for Ryg-marven) udhulede ovre Flade, 

 fremdeles ved Tjürnlappenes, de forreste Sfcraafappes og Tvertappenes 

 meget betydelige Udvilsiing og- endelig ved de sidstnævntes Ledflade for 

 Ribbenene. Til Oplysnings af disse Forhold paa de tre forreste Brysthvirvler 

 af Vaageh valen fean jeg^ henvise til det sidst givne Træsnit. Med Und- 

 tagelse af det almindelige Særlijende for Rrysthvirvlerne: Ledfladen for 

 Ribbenene, og: af den nedre Hvirvelflades stærke Hvælving, udvikle de 

 nævnte Former sig end mere paa Lendel wirvlerne. Vi kunne derfor holde 

 os til en Afbildning af disse, navnlig af Vaagehvalens femte, sjette, syvende 

 og ottende Lendehvirvel, sete fra venstre Side, 16 Gange formindsket. 



Hos den langhaaiidedc Finhval ere Formerne de samme, kun at Hvirvel- 

 leg-emerne ere forholdsviis langt tykkere, Tjorntappene mindre hoic, 

 vidnende om den langhaandede Finhvals plumpere Legemsbygning- i det 

 Hele. Til Sammenligning kan jeg henvise til Rudolphis Afbildning af 

 B. longimanas Skelet (Abhandl. d. K. Ak. d. Wiss. zu Berlin aus dem 

 Jahre 1829 Tab. 1 Fig. 1). 



IVavnligen vise Tjorntappene sig- i Lendeegnen af den for Fin- 

 hvalerne eg^ne Form, höie, med to brede, jævne Sideflader, en temmelig 

 skarp, noget bolget Rand for- og bagtil, heldende svagt bagud, nærved 

 den ovre frie Rand meer eller mindre udtrukne saavel for- som bagtil, 



