sos 



Lvirvel findos ofte endnu djbe Huller, til Gjennemjjang for Bi{jreu(j fra 

 hver af de to opstijjende Sidegrene. 



3]an skjonner af ovenstaaende Afbildning^er af det næstsidste 

 Oalelivirvelbeen. givne i naturlig' Störreise efter et ungt (omtrent 16 Fod 

 langt) Individ af Vaagelivalen, at endnu dette Hvirvelbeen bar et ilske 

 saa ganske lidet Omfang, hvorved man let, naar det sidste alene mangler, 

 kan forledes til at antage Manglen slörrre end den i Virkeligheden er. 

 Paa den anden Side kan selv dette Hvirvelbeen ikke let antages for det 

 bageste i Hvirvelsöilens bele Række. Del sidste Hvirvelbeen nemlig bar 

 hos Hvaldyrene overhovedet, og blandt Bardehvalerne navnlig hos Vaage- 

 hvalen, en meget forskjellig Form, nemlig af en bagtil stump lille 

 Knogle, paa hvis nederste Flade endnu viser sig 

 hiin Korsgrube, Sporet af Aortas Endeforlob og dens 

 to sidste Sidegrene, hvilke dog her ikke længere gaae 

 igjennem to store bestemt gjcnnem Benets Masse 

 borede Kanaler, hvorfor ogsaa denne Endehvirvels överste Flade kun 

 viser ubestemte Huller til Gjennemgang for de ud- 

 trædende Arteriegrene. Den nederste Flades betydelig 

 V ■' :9 mindre Brede end den överstes gjör iövrigt dette sidste 

 Hvirvelbeens Tvergjennemsnit omsider snarere trekantet 

 end fiirkantet, med Hjörnerne, som sædvanligt, stærkt afslebne. Den 

 bageste Flade endelig af detle sidste Hvirvelbeen er 

 nafurligviis strax kjendelig ved ikke at være en plan 

 Ledflade, men ved sin svagt hvælvede Form at afgive 

 den egentlige stumpe eller butte Endeflade for hele 

 Paa Grund af denne bageste Flades mindre Gjennemsnit 

 sees paa dens Afbildning tillige den nederste og överste Flade i stærk 

 Forkortning med de nysbeskrevne Gruber og Huller. 



Finhvalernes Bækkenbeeti ere allerede af flere Iagttagere, og 

 navnlig af Rudolphi, blevne angivne at være, overeensstemmende med 



t'id. Selsk. nnUirvid, og mnlhem. Apt- XII Deel. Oq 



Hvirvelsöilen. 



