326 



en Plade, saa al don hele synlige Deel af Beenltjærnen her viste sig i 

 Form af en bred Tverplade med Ire Udvidelser; paa den fjerde Hale- 

 hvirvel saaes disse tre Udvidelser adsLilte, paa den femte og end mere 

 paa den sjette blev den mellemste ulige större, paa den sjvende og 

 ottende var Imn denne alene tilbage. 



I de ovre Rygradsbuer fandtes bos dette Foster en Forbening 

 paa hver Side i alle Hvirvel benene fra Atlas indtil den sjitte Hale- 

 hvirvel; i de 7 forreste af de nedre Buer ligeledes en Forbening paa 

 hver Side. I de forslijellige Tappe var Forbeningen endnu ikfce begyndt. 



Foruden den store Beenlsjærne, der, som det synes, temmelig kort 

 efter Fodsien — idetmindste i de större Hvirvelbeenslegemer — omsider 

 ganske fortrænger det ydre Brusklag, danner sig bos Hvalerne, ligesom 

 hos alle andre Hvirveldyr, endnu i hvert Hvirvelbeenslegeme en plade- 

 formig Forbening ved begge Ender nærmest dets Ledflader. Ligesom 

 Hvirvelbeenslegemerne i denne Henseende forbolde sig som de lange 

 Kiiojjler i Almindelighed, saaledes gjelder ogsaa med Hensyn til den 

 endelige Sammenvæxt af disse tre Forbeninger samme Regel her som i 

 de lange Knogler, nemlig at den sætter en Skranke for Knoglens videre 

 Væxt i Længderetningen. Denne Sætning, let beregnelig af Osteogeniens 

 almeenbekjendte Love, synes dog ikke noksom at være bleven bragt i 

 Anvendelse med Hensyn til Hvaldyrene. Det er nemlig aabenbart, at 

 man ved Hjælp af den faaer et sikkert Kjendemærke paa', hvorvidt et 

 Hvalskelet er af et udvoxent Dyr eller ei. Med de enkelte Hvirvlers 

 Væxt standser bele Rygradens og dermed hele Legemets. Et fuldvoxent 

 Skelet af en lille Finhval kan altsaa ikke forvexles med Skelettet af et 

 lige stort ungt Individ af en stor Finhval, naar man tager Hensyn 

 til, livorvidt Foreningen af Hvirvellegemernes store Beenkjærne med 

 Endepladerne har fundet Sted eller ei. Kun at man tillige noie agter 

 paa, hvorvidt Foreningen virkelig er fast. Hos Individer af Middel- 



