37»! 



yderligfere Beviser for: at selv smaa Hvallostres for störste Delen endnu 

 bruskede Slselet g-iver et langt rigtigere Billede af Knoglebyg-ningen i 

 Kroppen og Brystlenimerne og egner sig langt bedre til Bestemmelse af 

 Arten end selv store Qvalsl<elettcr, naar disses bruskede Dele ilskc oni- 

 byggeligen ere vedligeholdte — hvilket desværre næsten ikke er Tilfældet 

 paa noget af de i de europæiske Museer hidtil opstillede Exemplarer. 



AISBET AFSNIT. 



Finhvalernes Artsadskillelse. 



I Indledningen til denne Afhandling er det blevet udhævet, at 

 tii Artsbestemmelsen af de store Dvaldyr gjelder det om at faae, ikke 

 alene ydre eller alene indre Artsmærker, men om at faae en Forening 

 af dem begge, at det navnlig kun derved vil blive muligt i hines Be- 

 skrivelser at gjenkjende de fra Musëumsstudiet bekjendte Arter og paa 

 den anden Side i Skeletterne, eller saavidt muligt i disses enkelte Knogler, 

 at gjenkjende dem, der omtales i Reisebeskrivelser, i Kystlandenes 

 Fauner og i Hvalfangernes Beretninger, med andre Ord, at kun derved 

 vil kunne opnaaes en sand videnskabelig Forening mellem de fra den 

 frie i\atur hentede Erfaringer og de fra Museerne hentede Studier. 



Det er fremdeles i den forste Afhandling (Vidsk. Selsk. Skr. 

 ilte Deel) blevet udtalt som min Overbeviisning, at man forgjæves vilde 

 vente at naae delte Maal for Finhvalernes Vedkommende enten ved det 

 Udbytte, som Hvalfangere og andre Söfarende kunne yde, eller ved de 

 Iagttagelser, der kunne gjöres paa tilfældig indstrandede individer; at hine 

 i Reglen slet ikke indlade si}} paa Fangsten af Finhvaler (Pag. 1()6), og 

 selv om dette i visse Tilfælde skeer, det videnskabelige Udbytte derved 

 dog altid vil blive saare ufuldstændigt, ligesom det har viist sig at være 

 ved Rethval- og Kaskelot-Fangsten — og at ved de tilfældige Indbjerg- 



Tt* 



