341 



de lan{jhaanf1ede i) ved deres sförre Smæg-ti|>hed, der i Slseleüet er ud- 

 frylît i Hvirvellegemernes forholdsviis mindre Omfang og Tjörntappenes 

 större Höide samt i Hovedets mindre Brede, 2) den betydelige Længde 

 af Halshvirvlernes Tvertappe, der altid paa Axis, undertiden ogsaa paa 

 de 4 næste Hvirvler, endog forenes ringförmig, 3) Armenes betydelig 

 mindre Længde f^ eller ^^ af hele Legemets), 4) Skulderbladets lange 

 Akromion og Processus cnracoideus, S) Tarmens Sliimhinde foldet, men 

 ilske cellet, 6) Rygfinnens betydelig sförre Höide og dens Plads paa 

 Höide bagenfor Galtet , endelig 7) Manglen af hine Haarknudor paa Kjæ- 

 berne i alt Fald af den langs Overkjæbens Midllinie stillede Række og 

 8) — saavidt vides — Manglen af parasitiske Balaner. 



Vaagehvalen horer paa det Allerbestemteste til disse korthaandede 

 Finhvaler. At bevise dens Artsforskjellighed fra B. Boops Fabricii er 

 overmaade simpelt fra det Oieblik af, at denne vides at være B. longi- 

 mana — , hvilket Rudolphi allerede fremsatte som aldeles sandsynligt 

 (Berl. Akad. Abhandl. für 1829 Pag. 155). Men siden 1829 har Zoo- 

 logiens Opgave med Hensyn til de nordiske Finiivaler været: at udfinde 

 hvorvidt B. longimana har Borgerret i den nordiske Fauna, og hvor- 

 vidt hver af Grupperne, eller idetraindste den korthaandede Gruppe 

 saavel overhovedet som navnlig i den nordiske Fauna er repræsenteret 

 i meer end een Art. 



Denne Opgaves forste Punct maa ansees at være löst fra det 

 Oieblik af, at den Rudolphiske Mening har viist sig fuldkommen stad- 

 fæstet, dens andet Punct maa besvares bekræftende, og i saa Fald maa 

 blandt Vaagehvalens ^r/smærker nödvendigviis de Former udelades, som 

 den har tilfælleds med andre — maaskee endog med alle andre — kort- 

 haandede Hvaler, og kun de finde Plads iblandt dem, som udmærke den 

 — ikke alene fra de lang'.aandede Finhvaler, men ogsaa fra de övrigc 

 korthaandede. 



