380 



givne af det Möllerslie Exem[)lar. Vel gjelder det ifclse for Olelsranon 

 uinæ, der tvertimod ligner den hos Keporkalsen; men paa Formen af 

 de bruskede Dele er i Reglen ikke at stole, og til Gjengjeld stemmer 

 ikke alene Fingerledenes Form, men ogsaa deres .4ntal ganske overeens der- 

 med i Modsætning til alle övrige Finhvalers. Enten altsaa have alle disse 

 Forskjelligheder ved Brystfinnerne intet at sige ved Artsbestemmelsen, 

 eller ogsaa maatte det store Ostender-Exemplar ligeledes have havt hiin 

 særegne Form af Rygfinnen og tilmed være af ansee for at hcnhore til 

 samme nye Xrl : Holhölls Kepokarnak. 



Som bekjendt gik det temmelig uheldigt til ved Indbjergningen 

 af Ostender-Finhvalens blöde Dele. Rygfinnen laae skjult i Sandet; 

 Dubar beskriver den ikke. Men en Angivelse om dens Form findes dog 

 i en kort Beskrivelse a{ van Breda, indrykket i et hollandsk Ugeblad: 

 „Algemeene Konst- en Letter-Bode voor het Jaar 1827" IVo. 48. Den 

 lyder (Pag. 546) saaledes: „De rugvin was zeer weinig verheeven, en 

 van dezelve strekte zieh een kleine hoogte tot de staartvin uit." — Saa- 

 vidt jeg fatter Betydningen af denne korte Angivelse i et Sprog, hvor- 

 med jeg ikke er synderlig fortrolig, kunde Udtrykket „weinig verheven" 

 godt passe paa den lave Forhöining, som ovenfor er bleven kaldt „Knold" 

 eller „Pukkel", og den derfra sig mod Halefinnen strækkende „kleine 

 hoogte" nok betegne den meget lille, smalle, krumme egentlige Ryg- 

 finne. 1 saa Fald altsaa turde denne bekjendte Ostender-Finhval höre 

 til en ganske anden Art end de övrige ved de europæiske Kyster ind- 

 strandede. 



Senere Undersögelser maae afgjöre, hvorvidt disse Antydninger 

 have været heldige. Om kort Tid agter jeg at anvende 6 Uger paa et 

 Besög af alle de nordeuropæiske Museer, i hvilke vides at være opstillede 

 Skeletter eller andre Dele af Finhvaler — maaskee vil denne Reises 

 udbytte tjene til at udbrede videre Lys over dette Spörgsmaal. 



