CXXI 
Tidsrum, og han har derved fundet den Mening, som han har yttret i Fortalen til 
iste Bind S. XXXI yderligere bestyrket, at vore Historikere fejle, naar de i Alminde- 
lighed antage, at Bondestanden allerede paa den Tid var undertrykt. Med Undtagelse 
af de Provindser, hvor Vornedskabet var indfört, vise en Mængde Domme det Mod- 
satte; forekomme der end Exempler paa enkelte Lehnsmends og adelige Jorddrotters 
Forsög paa at foröge Böndernes Afgifter eller paa at underkaste dem vilkaarlig Be- 
handling, viser dog den hele Maade, hvorpaa Fæstebünder personlig forhandle deres 
Sager for Kongen og Rigets Raad, og Sagernes Udfald paa Rettertinget, at den Under- 
trykkelses Tilstand, som senere med stærke Farver skildres af Hamsfort, Ostersen o. Fl., 
endnu ikke kan vere indtraadt. Da det i denne Henseende er af Vigtighed at vide, 
om Herremanden vilkaarlig kunde foröge Bondens Afgifter, oplystes af flere Domme, at 
dette ikke var Tilfældet, og de Grunde, som Etatsraad Estrup i sit Skrift om Livsfæste 
i Danmark (Kbhvn. 4842) har anfört for den modsatte Anskuelse, underkastedes en 
nöjere Prövelse, hvilken findes meddeelt i Fortalen til det nu udkomne 2det Bind af 
gamle Domme. Med Hensyn til Selvejerböndernes Forfatning gjorde Udg. opmerksom 
paa en hidtil ubekjendt Ordinants af Kong Frederik d. Aste, som forbyder, at Bonde- 
gods maa adsplitles; det er denne Bestemmetse, som er gaaet over i Christian d. 3dies 
Recesser og i Christian den 5tes Lov 3—12—1; Hensigten med denne Befaling var, 
at forebygge Bündergaardenes Deling ved Arv i smaae Lodder: een Arving skulde ude- 
lukkende besidde Gaarden og Medarvingerne have Fyldest. Da der i Dommene findes 
Exempel paa, at en Bondegaard har været deelt i 24 Dele, maa man udentvivl i hiint 
Lovbud erkjende en Omsorg for Bondestandens Vel, som man ellers ikke har varet 
tilbéjlig til at tillægge Frederik den Förste. Det synes at vere el af de Momenter, 
som man har overseet i Bondestandens Historie, hvorledes den idelige Deling af Ejen- 
dommene i smaa Lodder efterhaanden maatte bidrage til denne Stands Svekkelse i 
samme Grad, som Adelens Magt tillog ved den Lethed, hvormed den paa Grund af 
dens Skattefrihed kunde foröge sine Godsers Omfang. — Om Sandemends og Nev- 
ningers Kjendelser give Herredagsdommene ikke faa Oplysninger, der just ikke tale 
til Fordeel for Eedsvornes Domme, da en stor Deel af disse i den omhandlede Periode 
bleve underkjendte. At man heller ikke paa Valdemarernes Tid havde en ubetinget 
" Tiltro til disse Kjendelser, som et uforkasteligt Udsagn af den sunde Menneskeforstand, 
saaledes som de, der nuomstunder fremtræde som Forfegtere af eedsvorne Retter, 
jevnlig fremstille Sagen, viser allerede Jydske Lov (IL 7 og 42), som satte Sande- 
mend og Nevninger under Biskoppens og de bedste Herredsmends Control, ligesom 
