‘CCXX 
naturlige Revner ikkun ere antydede, og den anden Kobbertavle viser ogsaa disse Li- 
nier med samme Styrke som de andre, hvilket er Tilfældet i Naturen, Den sidste 
Kobbertavle er altsaa et Portrait af Runamo; ved den förste derimod har der været 
benyttet Kritik; men, jeg gjentager det, denne Kritik var udelukkende bestemt ved den 
naturvidenskabelige Undersågelse, og ingen forudfattet Idee om Tegnenes mulige Betyd- 
‘ning kan have havt Indflydelse derpaa, da Runebogstaverne ere mig, Forchhammer, 
aldeles ubekjendte.” 
Der gaaer igjennem Hr. Worsuaes Bog en Grundtanke, som udtaler sig paa 
mange Steder, nemlig den, at jeg har forfårt Etatsraad Finn Magnusen til at see Runer 
i Runamo’s Tegn og til at forsöge paa deres Udtydning:- „‚Imidlertid,’” siger Worsaae, 
„er det aabenbart, at en saa lærd og kyndig Mand som F, Magnusen neppe vilde have 
.understôttet sin Mening om Hoby Kongsgaard med de ovenanförte svage Grunde, 
„naar han ikke havde stolet paa Forchhammers Udsagn, at der i Runamo Trapgang 
var indhugget Characterer” og ,,For det Förste maa F. Magnusen hverken ene eller 
„meest bere Skylden, eftersom det udelukkende var paa den naturkyndige Forchlammers 
Opgivende, han stolede, idet han erklarede de saakaldte kunstige Linier for Runer; 
„hi under disse Omstændigheder er det meget undskyldeligt, at en for Runeliteraturen 
»saa begeistret Mand, som F. Magnusen, kunde troe at have fundet Nöglen til Binde- 
„Tuner, saameget mere som der virkelig gives Binderuner, der skulle låses paa lignende 
»Maade, Havde Forchhammer ikke saa bestemt erklæret de fleste Revner for kunstige, 
»vilde F, Magnusen neppe have vovet en Fortolkning.” . Jeg er derfor efter Hr. Wor- 
saaes Mening den egentlig Skyldige. Jeg troer neppe, at jeg behåver at commentere 
over det Urimelige, der ligger i denne Paastand, at jeg skal være ansvarlig for den 
aldeles forkerte Anvendelse, som F,' Magnusen efter Worsaaes Mening har gjort af 
min Undersögelse, 
Den fårste Egenskab, som man kan fordre af en Kriliker, er Retfærdighed; 
men jeg troer neppe, at nogen af mine Læsere vil kalde Hr; Worsaaes nylig anfürte 
Dom retfærdig, og jeg kan ikke nægte, at jeg heri, saavel som paa mange andre 
Steder i Bogen finder en Bestræbelse efter at lade mig især staae til Ansvar, en'Be- 
stræbelse som jeg alligevel ikke har den ringeste Grund til at tilskrive noget fjendtligt 
Sindelag imod min Person. Men, at Hr. Worsaae overmaade gjerne vilde vælte Skyl- 
den for det, som han anseer for en stor Feiltagelse, fra en Archæolog over paa en 
Naturforsker, synes mig at fremgaae temmelig klart af Bogens hele Tone og Tendens. 
Naar man nu betænker, at det er Oldkyndigheden, der har önsket Hjælp af Naturforsk- 
