CCXXH 
Med Hensyn til Nr. 4 bemærker Hr. Worsaae, at Hovedtrapgangen ikke langt 
fra dette Sted udsender en meget smal Arm, hvorved det Stykke Granit, hvorpaa den 
omtalte Linie forekommer, bliver omgivet af Trap. Han antager det nu for en Tilfæl- 
dighed, at den omtalte Linie træffer sammen med en kunstig Linie i Trappen. Jeg an- 
saae det efter en omhyggelig Undersögelse ikke for et Tilfelde, ligesaa lidt som jeg 
kan ansee Linien i Graniten for en Revne, da en virkelig Revne ikke vilde have stand- 
set midt i det af Trappen indeslultede Granit-Stykke, men vilde bave fortsat sig til den 
meget smalle Arm af Trapgangen. For at blive forstaaet ogsaa af den i disse Forhold 
mindre kyndige Læser maa jeg her bemærke, at naar en skjör Masse revner, saa fort- 
sætter Revnen sig-næsten altid, enten üieblikkeligen eller meget snart efter at den har 
begyndt at danne sig, indtil den træffer paa en Afbrydning af Massen, enten en anden 
Revne eller en Masse af en anden chemisk Natur. Derfor borer man for en Revne ! 
Glas for at forhindre den i at gaae ud til Randen og derfor sammensetter man Kar, 
der skulle modstaae stærke Explosioner, af Plader af forskjellige Metaller, Denne Linie 
der gaaer over paa Graniten, findes paa en af Hr. Worsaaes Afstöbninger; selv der vil 
man neppe vere tilbüielig til at betragte det som en tilfældig Sammentræffen. Med 
Hensyn til Nr. 2 ere saavel Prof. Nilsson i Lund som Worsaae enige med mig i at 
mange Tværlinier ikke gaae ud til Graniten, men Nilsson anförer og Worsaae stadfæ- 
ster det, at der hyppigen ligger en Revne tværs for disse Tværlinier. Worsaae angiver 
disse Revners Styrke ikke nöiere. Nilsson siger derimod udtrykkeligen, at de ere fine 
Sprekker. Nilsson og Worsaae slutte nu deraf, at disse fine Længde-Sprækker have 
standset Tværrevnerne. Jeg vil et Oieblik med Hr. Worsaae antage, at baade Længde . 
og Tværlinierne ere naturlige Spsækker: da maa de förste for at kunne forhindre 
Tværrevnernes Fortsættelse naturligviis enten være ældre eller i det mindste samtidige 
med disse, og maalte da ogsaa have lidt den samme Forandring ved Forvittring. Man 
indseer derfor aldeles ikke, hvorfor Forvittringen ikkun har angrebet Tværsprækkerne 
og forvandlet dem. til „trinda fårar,” som Nilsson siger, medens Længdesprækken er 
endnu en ,,fiin springa,” som han fårst opdagede ved nærmere Undersügelse med Mei- 
selen, Jeg kjender ikke en saadan næsten vilkaarlig Virkning af Forvittringen, og des- 
uden forekommer der Længdelinier i den mellemste Deel af Gangen, som i deres Cha- 
racteer ikke ere væsentligen forskjellige fra Tværlinierne. Vilkaarligheden i Hr. Wor- 
saaes Forklaringsmaade forekommer mig derfor indlysende. Nilsson og Worsaae finde, 
at der fra mange af de af mig for kunstig ansete Linier gik en fiin Sprække ned à 
Dybden. Dette har jeg ogsaa bemærket ,,ogsaa af de naturlige Revner ere fiere tyde- 
