CCXXX VIL 
missionen, fra hvem allene en Yttring af den Art med nogen Vægt og Gyldighed kunde 
udgaae, Hr. Etatsraad F. Magnussen; i hvorvel denne Lærde paa bemeldte Sted dog 
fandt Anledning til at tilföie: ,,at der endnu neppe kan haves noget Haab, enten om de 
forekommende Binderuners, eller overhovedet om Indskriftens rigtige Dechiffrering.” 
Det kunde i Aaret 1833 ikke være dette Selskabs ærede Medlemmer, og 
navnligen den historiske Classe, som Sagen nærmest vedrårte, ubekiendt, at Runeskrif- 
ters Læsning paa Monumenter, og Runolôgien overhovedet, aldrig har hört til mine 
Studier,  Runeskrifterne har jeg altid kun betragtet fra et historisk Synspunkt; men fra 
et saadant maatte vist nok en Indskrift af den Natur og Ælde, som den, man i: Aar- 
hundreder har meent at finde i Runamo, ogsaa være mig af hoi Interesse og Bety- 
denhed, og vække Ønsket hos mig, at finde Leilighed til selv at tage den i Oiesyn. 
At Selskabets Valg faldt paa mig blandt Commiteens Medlemmer kan være foranlediget 
ved mine tidligere Reiser i Sverrige, og mit Bekiendtskab med dette Land; og det 
skeete, saavidt jeg erindrer, efterat Hr. Conferentsraad Werlauff havde erklæret, ikke at 
kunne deeltage i Comitteen, til hvis Medlem han ligeledes var valgt, I Øvrigt kunde 
jeg, ved de locale Undersögelser af Runamos Klippe kun være tilstede som Øievidne; 
og jeg forlod dette Sted, vel med en noget stürre Formodning om, at der virkelig 
kunde findes konstige Figurer indhugne paa denne Klippeflade, end den, hvormed jeg 
var kommen der, men ikke mindre forundret, end jeg tilforn havde været, over en saa 
besynderligt og saa unaturligt anbragt, i sit Slags eneste Runeskrift; og i ethvert Til- 
fælde kun alt for tilböielig til, med vor sagkyndige Collega, Hr. Etatsraad Magnusen, 
at ansee alt Haab om en Dechiffrering af Figurerne, saaledes som vi paa Stedet betrag- 
tede dem, for at være forgieves. 
I denne Tanke maatte jeg saameget mere bestyrkes, naar jeg forbandt de nye 
Misligheder og Vanskeligheder, som Klippens Undersågelser og Betragtning fremkaldte, 
med mine ældre Tvivl, enten overhovedet om en indhugget Indskrifts virkelige Tilvæ- 
relse ved Runamo (en saadan Tvivl havde nemlig allerede for meer end 20 Aar siden 
en af Europas stårste og mest erfarne Runekiendere, Antiqvaren Arendt, mundtlig bibragt 
mig); eller i det mindste om Indskrittens Læselighed, — forudsat at den virkelig var 
der — snarere i vore Dage, end for 600 Aar siden, i Valdemar den Astes Tid, da 
Runernes Brug til Steenskrift endnu ei var ophört; da Runemestre,, eller Stecnhuggere. 
fortrolige med dette Slags Skrift, altsaa maalte gives i Landet; og da Klippen havde 
lidt Tidens og Menneskers Overlast i 6 Aarhundreder mindre, end i nærværende. Öie- 
blik. Det blev nemlig nu ved Hr. Prof, Forchhammers Undersôgelse af Runamo-Klip- 
