oe 
ningebaal!), Men denne hyppige Anvendelse synes at forudsætte at Réd- 
granen voxede nærmere end i Alperne 2). Sagen finder imidlertid sin 
Forklaring deri, at man havde indfört den i Haverne, hvor den let lod 
sig beskjære. Dette tilföies udtrykkelig af Plinius netop der, hvor han 
taler om dens Anvendelse ved Liigbegjængelser 3), og det er ikke usand- 
synligt at man ogsaa for denne Anvendelses Skyld har dyrket den. Ogsaa 
paa andre Steder, tales om Picea som saaes4). At Rüdgranen ikke 
voxte vild i Oldtiden i Apenninerne, bliver dernæst især klart af det 
ovennævnte Sted hos Vitruvius, hvor der kun tales om Abies. Et 
Sted hos Plinius, som endnu kunde vække Tvivl er det, hvor han siger 
at den til Viinfadene benyttede meest anseete Beg er den brutiske (cala- 
briske) og at denne kommer af Picea5). Men et Paralelsted hos en an- 
den Forfatter giendriver, som jeg trocr, tilstrækkeligen dette Argument. 
I en af de Capitler af Dionysius Halicarnasensis 6), som den berömte 
Philolog Maj har gienfundet, nævnes de Naaletræer, som findes paa Bierg- 
massen Sila i Calabrien og der omtales derhos den brutiske Beg som 
vindes paa dette Bierg. Han nævner tre Slags Naaletr&er: Acım, som han 
siger er himmelhöi, zevxq zeige, og mc. Sammenholdes hermed Broc- 
chis Beretning om de Naaletræer, som nu forekomme paa denne skovrige 
Biergmasse 7), saa finde vi hos ham ligeledes angivet tre, nemlig: Hvid- 
1) Plinius Lib, XVI. Sect. XVIII, ,,Feralis arbor, & funebri indicio ad fores posita 
ac rogis virens”. 
2) Samnl. ogsaa Lib. XVI, Sect. XIV. „Cortex et fagis, tiliæ, abieti, pice in magno 
usu agrestium”, 
3) Plinius Lib. XVI. Sect. XVIII. „Jamtamen & in domos recepta, tonsili facilitate”, 
4) Plinius Lib. XVI. Sect. XXIII. ,,Picea feritatis paulum mitigate satu”. Sml. Lib XV 
Sect. IX. ,,Picea sativa”. 
5) Plin. Lib. XIV, Sect. XXV. „Pix in Italia ad vasa vino condendo maxime probatur 
Brutia, Fit e piceæ resina”. Sml, Lib. XVI. Scet. XXII. 
6) Dionysius Haliearn. Lib. XX. 15, 16. 
7) Brocchi Oscervazioni sulla Sila. Memorie dell’Istituto del regno Lombardo Ve- 
neto T, 8. 
