115 
granen, som svarer til sem; P. Laricio som efter al Rimelighed er 
mevin mac den fede Fyr, (reven er en generisk Benævnelse for de egent- 
lize Fyrrearter, ogsaa Pinien kaldes revx7) endeligen P. brutia — som da 
maa blive wc. Denne Benævnelse findes ogsaa hes Theophrast; 
vel er der forskiellige Meninger om hvilken Fyrreart han dermed har 
meent, men i al Fald maa det vere en Fyr ikke en Gran; og saaledes 
sees det, atder ogsaa i den Tid kun var een Granart paa de calabriske 
Bierge, nemlig Hvidgranen. 
Ved at tale om Pinienödderne og den Afart deraf, som har bræk- 
kelig Skal, tilföies hos Plinius, at der endnu er et tredie Slags, som han 
kalder „nuces Sappiniæ”, de komme af Picea sativa og Nödderne have 
istedetfor Skal en Hud, der er saa blöd at den spises med!). Her maae 
ligge en Feiltagelse til Grund, da Granens Rierner ikke ere spiselige. 
Man kunde troe, at han havde hört noget om Nödderne af Pinus Cembra, 
som voxe under de samme geographiske Forhold som Rödgranen, og at 
han har troet at de kom heraf; men derimod taler dog at Zirbelnödderne 
have en haard Skal ligesaa vel som Pinienödderne, og at han siger de 
komme af den dyrkede Picea?). 
Endelig fortiener det at bemærkes, at Plinius omtaler en ved sin 
Störrelse mærkelig Stamme af Hvidgran, der blev seet paa et Skib 
som efter Caligulas Befaling overfürte en Obelisk fra Ægypten 3). 
1) Plin. Lib. XV. Sect. IX. ,,Tertium (genus) Sappiniæ e picea sativa, nucleorum cule 
verius quam putamine, adeo molli ut simul mandetur”, 
2) Et andet Sted hedder det derimod at „Sapinus” er Stammen af ,.Abies” efter at 
Barken er taget af og lagt i Vand. Lib. XVI. Sect. LXXVI. „Abietis que pars a 
terra fuit, enodis est: hee qua diximus ratione, fluviata decorticatur, atque ita sa- 
pinus vocatur”. Saml, ogsaa Lib. XVI. Sect, XXIII. 
3) Plin. Lib. XVI. Sect. LXX VI, „Abies admirationis præcipuæ visa est in navi, que 
ex Ægypto Caji principis jussu obeliscum in Vaticano circo statutum quatuorque 
truncos lapidis ejusdem ad sustinendum eum aduxit”. 
P* 
