117 
farvet Saft som aldrig störkner, hvorved vistnok den venetianske 
Terpentin er antydet!). 
4) Et serdeles vigtigt Vidnesbyrd for, at Lærken i Oldtiden ligesom 
nu kun har voxet paa Alperne, have vi i et Sted hos Vitruvius. 
Han siger nemlig: Lærketræet er kun bekiendt for Beboerne af de 
Municipier, som ligge i Nærheden af Pofloden og det adriatiske 
Havs Kyster 2). Han gjör derpaa den samme vildfarende Paastand 
som Plinius, at Lærketræets Ved er uforbrendeligt, og anfürer som 
Beviis herfor, at da Cæsar krigede i Alperne og beleirede et Castel 
kaldet „Larignum” vilde han opbrænde et Taarn, men til sin Forun- 
dring saae han, at Taarnet ei blev beskadiget af det rundt om an- 
tendte Baal. Da de Beleirede senere havde overgivet sig, og de 
bleve spurgte om hvoraf det kom, at 'Tömmeret i Taarnet ikke brændte, 
saa viste de Cesar de Træer, hvoraf Témmeret var taget, hvilke 
paa disse Steder fandtes i stor Mængde og som havde givet Castellet 
sit Navn. Dette Slags Tömmer, tilföier han, föres ned ad Pofloden 
til Ravenna, Ancona og flere Municipier i den Egn. Endeligen 
bemærker han, at hvis der var Leilighed til at bringe det til Rom, 
vilde det der vere meget nyttigt, da man kunde bruge det som Mid- 
del mod Ildebrand ved at anbringe det under Tagskiegget. Ogsaa 
han taler om den honninggule Saft, der flyder ud deraf og han til- 
fôier, at den bruges som et Liegemiddel mod Svindsot. Vildfarelsen 
om Lærketræets Uforbrendelighed er forresten let forklarlig, thi 
naar dette Træes Ved i lang Tid er udsat for Veirliget og især for 
Snee og Frost, brænder det vanskeligt. 
5) Det her oplyste geographiske Forhold stadfæstes ogsaa ved Plinii 
1) Plinius Lib. XVI. Sect. XIX. ,,Plusculum huic erumpit liquoris, melleo colore, 
atque lentiore nunquam durescentis”. 
2) Vitruvius Lib. II. Cap. IX. „Larix vero qui non est notus nisi his municipalibus 
qui sunt circa ripam fluminis Padi et littora maris Adriatici”. 
