HI «ayrene (Cetaceerne) have altid hört og höre endnu til de mindst 
nôiagtigt kjendte Dyr, hvad enten vi tage Hensyn til Artsbestemmelsen 
og den geographiske Udbredning eller til Anatomien og Physiologien. 
Denne Sætning, der i sin Almindelighed indrémmes af alle Zoo- 
loger og Zootomer, gjelder naturligviis i meget forskjellig Grad for de 
forskjellige Slags Hvaldyr*). 
For Delphinerne gjelder den vel i det hele bu mindst. Flere 
Arter af disse have endog tilbudt en rig Leilighed til Undersögelse, og 
Leiligheden er bleven benyttet af mange udmerkede Forskere. Saaledes 
især de Delphinarter, der til visse ‘Tider af Aaret indfinde sig ved be- 
stemte Kyststrekninger og blive Gjenstand for en regelmæssig Fangst. 
Delphinerne nemlig, og Hvaldyrene overhovedet, ere vandrende 
Dyr, og deres Vandringer ere, som Dyrenes i Almindelighed, underka- 
stede en vis Grad af Regelmæssished. — Marsvinene vise sig f. Ex. om 
*) De saakaldte græsædende Hvaldyr (Cetacea herbivora) vil her intet Hensyn tages 
til, da Forfatteren, efter Blainville og Owen (Proceedings of the zoological society 
of London Part VI 1838 Pag. 44—45), maa ansee dem for enten at hore til Pa- 
chydermerne eller at danne en egen Orden. Rigtigheden af, at de efter deres hele 
Bygning aldeles ikke kunne stilles sammen med Cetaceerne, har Forfatteren over- 
beviist sig om ved Dissection af en ung Dugong, sendt fra Leiden til Universitetets 
zootomiske Museum i 1843. 
R* 
