4158 
den sydlige Rethval fra det indiske Archipel. Med Hvalfangsten i det 
16de Aarhundrede kom de store Barder af Grönlandshvalen til Europa; 
de gik i Handelen, og brugtes allerede dengang til at stive Klæderne med 
samt til Stave for Rirkebetjenterne (Belon, La nature & diversité des 
poissons. Paris 1555. 8vo obl. Pag.4). De förste paalidelige Efter- 
retninger om den nordiske Rethval fik man ved Martens „Spitzber- 
gische oder groenlandische Reise Beschreibung gethan im Jahr 1671”; 
senere bragte de saare talrige Hvalfangere mange nye Beretninger om 
dens Levemaade f. Ex. dens Svömmefierdighed, dens Udholdenhed under 
Vandet, dens Parring, dens Kjærlighed til Afkommet o.s. v., men især 
om dens Fangst; ved Scoresby fik man desuden en bedre Tegning af 
Dyret (Account 2, Tavle 12 og 15). 
Hvor misligt det imidlertid endnu staaer sig med vore Kund- 
skaber om et saa mangfoldigen iagttaget Dyr, secs bedst deraf, at man 
endnu ikke er bleven enig om, hvorvidt de langtfra synlige Straaler, der 
stige op fra Hvalernes Blesegat eller Spouthul (Næseborene), ere Vand- 
straaler eller Dampsüiler. 
Meget almindelig yttres Forundring over, at saa faa Dele ere 
blevne hjembragte af de mange hundrede eller tusinde europæiske Hval- 
fangerskibe; men man har neppe tilstrækkeligen overveiet den Stilling, 
hvori en Samler maa befinde sig ombord paa et Hvalfangerskib under 
den Travlhed og Tummel, som der finder Sted under Flensningen af 
den udenfor Skibet svævende Colos. Det höist ubetydelige Udbytte, som 
John Hunter fik ved en af ham udrustet Skibschirurg paa et Hval- 
fangerskib (Phil. trans. Vol. 77 Pag. 572) og som netop for dets Ubetyde- 
lighed saa ofte er blevet omtalt i Skrifter — et Stykke Hud med Snylte- 
dyr — er omtrent hvad alle Samlere, saavel tidligere som nyere, have 
faaet hjem med Hvalfangernes Skibslæger i de medgivne Glas og Rasser. 
Dog kan derhos ventes Oinene og Orebenene, saafremt disse Dele sidde 
ved den ombordbragte Deel af Overkjæben; af et ungt Individ vel og 
