lenderne i Finmarken. De beskyde Hvalerne med Pile, bierende Eierens 
Mærke, og overlade det til et gunstigt Tilfælde, om det dide Dyr vil 
komme i deres Verge. (Sir Arthur de Capell Brooke i „Travels in Nor- 
way” Pag. 500. Boies Tagebuch gehalten auf einer Reise in Norwegen 
1817, Schleswig 1822, 8vo, Pag. 260.) 
For at sikkre sig Leiligheden til paa ny at angribe Hvalen, og 
især for at sikkre sig den selv, naar den opgiver Aanden og synker, 
vilde det vere nödvendigt at anvende Harpunen (med tilhörende Line), 
ligesom denne almindeligen anvendes ved Fangsten af Rethvalerne og 
Spermhvalerne. Men herimod stille sig ganske overordentlige Vanske- 
ligheder. Finhvalerne låbe nemlig meget stærkere Fart end hine (Sco- 
resby Acc. 1, 480), og — hvad der er langt vigtigere — Finhvalerne 
såge ikke — saaledes som Rethvalerne og Spermhvalerne i Reglen gjøre 
(Pag. 455) BEES SEN leikiile sig saarede, til Bunds, men flygte med 
hele den dem mulige Fart afsted i selve Vandskorpen. Dette hænder 
ogsaa underliden med Rethvalerne og Spermhvalerne, og ganske almin- 
deligen gaaer da Dyret tabt. En Finhval vilde kunne låbe med Harpu- 
nen i flere Dage; og at lade sig trække efter, om Nogen havde Mod 
dertil, vilde endda neppe före til det forénskede Maal: at bibringe Hva- 
len nye Saar og bemægte sig den; men kun drage Hvalfangerbaaden 
med en dådtruende Fart i uberegnelig Afstand fra Hvalfangerskibet 
eller Kysten, indtil Linen sprang og gik tabt tilligemed Hvalen. Sco- 
resby beretter (Account 1, 480) tre Tilfælde af denne Art. Halle tre 
Tilfælde sprang Linen; i det ene, da Finfisken var mistaget for en Ret- 
hval, trak den i omtrent 4 Minut 480 Favne Line ud af Baaden. Let 
af Martens (Reise Pag. 126) berettet Tilfælde, der ligeledes skete ved 
en Feiltagelse af Harpunereren, omkom hele Baadens Mandskab. 
Finhvalerne lade sig altsaa i det Hele taget ikke fange paa denne 
Maade. Dog gjelde de her fremsatte Vanskeligheder vistnok i meget 
forskjellis Grad for de forskjellige Slags Finhvaler. Mindst gjelde de 
