167 
efter al Sandsynlighed for den lille grénlandske Tikagulik (B. rostrata 
Fabr.), om hvilken rigtignok Fabricius siger (F. gr. Pag 44) at den ikke 
fanges af Grünlænderne formedelst dens Hurtighed („ob veloeitatem”), 
men som dog Capt. Holböll mener neppe vilde kunne mægte Baaden, 
saa at Grünlænderne maaskee nok kunde jage den, hvis de ellers ansaae 
dens Fangst for lénnende. — Ved Bermudas-Öerne er det afgjort, at 
Amerikanerne tidligere bave fanget en Art Finhvaler med Harpunen, 
skjöndt rigtignok med temmelig lidt Held. Efter mange forgjeves For- 
sög, hedder det (Phil. transact. No. 4 Pag. 11), prövedes Fangsten paa 
ny med udvalgt Mandskab i Slutningen af det 17de Aarhundrede. Ved 
47 Angreb fik de Harpunen fast en 42 Gange og driebte derved to 
gamle Hunner og 5 Unger. Den ene af de Gamle var 88 Fod lang 
og hver Brystfinne 26 Fod, hvoraf allerede kan skjönnes at det har været 
langhaandede Finhvaler. Den harpunerede Hval siges (Pag. 12) at have 
trukket Baaden efter sig 6 eller 7 leagues (1}—4} danske Mil) i 1— 3 
Time. — Denne Beretning viser Muligheden, men bekræfter tillige Far- 
ligheden og Usikkerheden af Harpunfangstens Anvendelse paa dette Slags 
Hvaler, nemlig de langhaandede. 
Den eneste Maade, hvorpaa Finhvalerne med nogenlunde Sikker- 
hed kunne fanges i rum Sö, synes at bestaae deri, at man, ved at gaae 
dem tet paa Livet, begynder Angrebet ved et næsten öieblikkelig dræ- 
bende Stik. Lykkes det, da gjelder det derpaa kun om at sikkre sig 
Kroppen, hvis den synker. 
Denne Fangemaade, der maaskee fordrer mere Dristighed og 
större Færdighed, end alle europæiske Hvalfangere i Reglen have Lei- 
lighed at udvise, er allerede i en lang Aarrekke anvendt af Grünlæn- 
derne ved Colonien Frederikshaab paa „„Keporkaken” (B. Boops Fabr.), 
og ©. Fabricius har allerede givet en god Beskrivelse deraf i dette Sel- 
skabs Skrifter for 1809—1810, Gte Bd. 1 H. Pag. 76—78. — Flere Mend 
ere samlede i en af Grünlændernes störste Baade (de saakaldte Rone- 
