168 
baade)*). Man söger at komme den ganske tæt paa Livet, medens den 
ligger stille paa Vandfladen. ‘Til den Ende roer man med löse Rajak- 
aarer, som ellers kun bruges til Kajakker. Med dem staae Mændene 
opreiste til begge Sider, og ved at stéde det ene Endeblad af dem næ- 
sten lodret ned i Vandet og füre det kraftigen agterud (en Ronings- 
maade, der kaldes „at pagaye.” Holbéll), bringe de Baaden meget hur- 
tigt og næsten Iydlöst fremad. Tvende af de bedste Harpunerere stille 
sig i Forenden, hver med sin Landse. Det gjelder at stikke Hvalen tat 
bag een af Brystfinnerne og derved træffe Hjertet, og dette udföre de 
med en saadan Ferdighed, at det ikke ganske sjeldent lykkes, at see den 
trufne Hval dieblikkeligen opgive Aanden (Holbéll). Er den mindre" 
heldigt stukken, men dog saaledes, at dens Kriefter kjendeligen aftage, 
forfölges den, og man söger at lentse den indtil den er dåd; thi den 
taaler flere Stik, naar man ei træffer Hjertet. Den dræbte Hval bindes 
til Baaden ved Remme og buxeres af flere Baade i Land. 
Ved denne Keporkakfangst, der gjör Grénlenderne saa megen 
Ære, er (efter Capt. Holbölls Meddelelse) i de senere 6 Aar bleven ind- 
fort en saare væsentlig Forbedring af Hr. Kjöbmand Meyer i Frederiks- 
haab. Den bestaaer i, öieblikkelig efter Bibringelsen af det dræbende 
Landsestik, at anvende Harpunen paa sædvanlig Maade. Den dödelig 
saarede Hval vil nemlig i alt Fald neppe have stürre Svémmekraft end 
en Rethval i Almindelighed, og man kan benytte de to umaadelig store 
1 
+) Fabricius siger, at disse Baade ere vel belagte i Bunden med epblæste Kobbeblærer 
(det vil sige: Blærer dannede af et heelt Sælskind, sædvanligviis af den lille Phoca 
hispida, Holb.), for at forbindre dem fra at synke, ifald de skulde kastes omkuld 
ved et Slag af Hvalens Hale; men Capt. Holböll har gjort mig opmærksom paa, at 
det ikke kan have været den meget svagtbyggede Konebaad man har villet forhin- 
dre fra at synke, om den rammedes af et Slag af Hvalens Hale, da den ved ethvert 
saadant Slag uundgaaeligen maa aldeles sénderslaaes; det var meget mere hver en- 
kelt Mand der til sin egen Frelse pleiede at fore en saadan Blære med sig, hvilken 
meget hensigtsmæssige Forsigtighedsregel dog i senere Tid næsten altid forsönames. 
