181 
Lib. 16 Cap. 14) ,,erat striato, nescio an natura an eventu quodam, ut 
ob pinguedinem a sole liquefactum, partibus aliis desidentibus, aliæ pro- 
minentes manserint, quemadmodum in striatis columnis aliæ partes emi- 
nent, que striæ vocantur, alie cave, que canaliculi & strigiles”. Sibbald 
beskrev dem først meget tydeligt (Phalænologia nova 1692), men An- 
derson (Nachrichten von Island, Grönland etc. Hamburg 1746) kjendte 
endnu saa lidt til dem, at han kun omtaler dem med fölgende Ord (pg. 
498): „Seine Haut liegt ihm gleichsam los auf dem Leibe, mit vielen 
Falten und Runzeln”. 
En stor Forvirring herskede ogsaa lige indtil det 184° Aarhun- 
drede angaaende Blæsegattene hos de store Hvaldyr overhovedet. De 
vare af Aristoteles og Plinius kaldt Fistulæ; man tænkte sig disse som to vidt 
fremstaaende Ror, hvorfra udstödtes høie Vandstraaler, og saaledes viste de 
sig iOlai magni æventyrlige Afbildninger (Hist. de gentibus septentr. Romæ 
4555); men i Analogie med Forholdet til Haierne antog man fremdeles disse 
Spröitehuller forskjellige fra Næseboerne, og da nu nogle Iagttagere ikke 
nævnte Spröitehullerne men Neseboerne, opstod utallige Forvexlinger og 
Misforstaaelser, hvorom endnu vil blive Tale i en af de fölgende Af- 
handlinger. 
Hvad enten der altsaa forhen har veret eller ikke har veret stérre 
Leilighed ved de europæiske Kyster til at undersüge Finhvaler, vist er 
det, at de naturhistoriske Forfattere lige indtil Slutningen af det 17de 
Aarhundrede kun i ganske enkelte Tilfælde selv have iagttaget et ind- 
bjerget Individ deraf, og da ikkun undersøgt det meget overfladisk. Den 
ene væsentlige Forskjel mellem Rethvalen og Finhvalerne, Manglen af 
Rygfinne, synes Rondelet (de pisc. Lib. 46 Cap. 14) först at have an- 
givet, formodentlig ifölge Hvalfangernes Beretninger fra Polarhavet. 
En Adskillelse af Finhvalerne i flere Arter var neppe Tale om paa den 
Tid. Martens (i hans paa egne Iagttagelser rige Skrift: Spitzbergische 
oder groenlandische Reise Beschreibung gethan im Jahr 4671. Hamburg 
