184 
Underkjæbe, skjöndt det netop ikke var den, Sibbald havde kaldt saaledes”). 
Hövrigt angaves ved hver Art især en forskjellig Stilling af Blæsegattet, 
eftersom de forskjellige Beskrivere havde benævnt dettes hos alle lige 
Plads enten ,,frons” eller „medium caput” eller ,,vertex” ; og den ældre Vild- 
farelse, at Blæsegattet var forskjelligt fra Næseboerne, gav endnu bestan- 
dig Anledning til, at det snart benævnedes „fistula” snart ,,nares”. 
Det er let at see, at denne hele Artsadskillelse af Finhvalerne 
kun var begrundet deels paa den löse (og urigtige) Formodning, at Mar- 
tens’s Finfisk ikke havde Bugfurer, deels paa den usikkre Angivelse at 
een af de Sibbaldske Finhvaler havde en bredere Underkjebe. Natur- 
ligviis kunde derefter de af og til indbjergede Finhvaler aldrig bestem- 
mes, og de maatte alle gaae ind under det fxlleds Navn »boops”, hvorved 
man almindeligviis forestillede sig et fra de Söfarendes ,,Finfisk” (physalus) 
forskjelligt Dyr. 
Medens saaledes Zoologerne aldeles ikke havde kunnet udfinde 
en Artsforskjellighed blandt Finhvalerne, vare Kystheboerne ved de paa 
Hvaldyr rigere Have komne til et ganske andet Resultat. 
Som den lengst bekjendte Fortegnelse paa de forskjellige Hvaldyr 
overhovedet kan man vel nævne de gamle Islænderes, der staaer i Kon- 
gespeilet (12e Aarhundrede). Foruden „Hafgufan” og to andre fabel- 
agtige Dyr („Horshvalur og Rödkemming”), for hvilke de glubende Del- 
phiner — Orca — og maaskee Haierne ligge til Grund, anföres 21 for- 
skjellige Arter, hvoraf idetmindste de 7 ere Delphiner, 4 Hyperoodon, 
+) En væsentligere Forvirring bragte Linné ind ved senere, efter egen Iagttagelse af 
et Rethvalfoster (see ovenfor Pag. 159) at tillægge mysticetus den samme Charac- 
teer: „maxilla inferiore multo latiore” (Mus, Ad. Frider, Pag. 52), og derpaa i 10de 
Udgave af Syst. nat. at sige om den Sibbaldske Finhval: ,,modo hic a mysticeto 
sufficienter distinetus”. 
