fjerde Foster vare alle disse Fosterformer svagere, paa det sjette og störste 
vare de overalt, undtagen ved Rygfinnen, næsten forsvundne. — Men de 
tre senere tilkomne Fostre (det andet, tredie og femte i Rækken) viste; 
at Forandringerne hos de forskjellige Fostre snart kunne skee hurtigere, 
snart langsommere for hver af Delene. Saaledes var Halekrumningen 
næsten svundet paa det andet og tredie Foster, skjündt endnu temmelig 
stærk paa det fjerde, og kjendelig selv paa det femte i Rækken; Hovedets 
Krumning var svagere paa det andet end paa det tredie og fjerde; endelig 
var Rygfinnen betydelig forandret paa det femte Foster, skjéndt Hoved 
og Hale her endnu viste Fosterkrumningen, næsten uforandret paa det 
sjette Foster, skjåndt dobbelt saa stort og i alle andre Henseender saa 
meget betydeligere fremme i Udvikling. 
Ingen vil falde paa at antage lige saa mange forskjellige Arter af 
Finhvaler som her viser sig Forskjelligheder i Tidsfélgen af de enkelte 
Deles Udvikling; vi maae altsaa nédvendigviis indråmme, at hos de for- 
skjellige Hvalfostre af samme Art skeer Udviklingen ikke lige rask i alle 
Delene; og vimaae opgive, af en enkelt Deels Fosterform at kunne slutte 
til Udviklingsgraden af de övrige. Men ingenlunde ville vi derfor give 
Slip paa den Antagelse, at jo Udviklingsgangen i hvert enkelt Organ 
er den selv samme for hvert Foster, og at jo af Organets tilstedeverende 
Fosterform hvergang kan sluttes til dets forudgaaede Forandringer. 
Meget mere ville vi nu, efter at have fuldendt Beskrivelsen af de sex 
Fostres ydre Former, forsöge at opstille de Regler, som Udviklingen maa 
antages at folge ved flere af dem. Dertil ville adskillige Bemærkninger 
knyltes, som selve Beskrivelsen ellers maatte kunne synes at fremkalde. 
Det meest Særegne for flere af disse Hvalfostre, og fortrinsviis 
for de spædeste, er Hovedets og Halens Böming mod Bugsiden. Det 
