256 
Bugflade, bôier man den paa Höikant, og dette kan man ikke vente at 
skulle skee lettere her end overalt ellers. — Den sterke Böining af Vaage- 
hvalfostrenes Hale, skjündt lige saa sammentrykt som hos de voxne Hvaler, 
maa altsaa vistnok kaldes paafaldende. 
Er Halen egentlig kun bestemt at büies til begge Sider, saa er 
Hovedet egentlig bestemt til slet ikke at büies. Fasthed er Characteren 
i dets Forbindelse med Rygraden. Denne Fasthed blev nödvendig, deels 
ved den umaadelige Tyngde, Hovedet faaer især ved Bardernes Frembrud, 
deels ved dets Bestemmelse, med Snuden lige forud at gjennemskære 
Vandet som en fast Kile ved Halens Kraft. Lader Halen sig kun van- 
skelig båie mod Ryg- og Bugflade, saa gjelder dette endnu mere for 
Hovedet. Halshvirvlerne danne, som bekjendt, tilsammen en enten aldeles 
eller dog næsten ubevægelig, kort Cylinder; Ryghvirvlerne tillade kun en 
höist indskrænket Böining; hele Béiningen skal altsaa udföres ved Arti- 
culationen med Atlas; men ogsaa dennes Bevægelighed er overmaade 
indskrænket — Hovedet sidder paa Hvalerne omtrent lige saa stivt som 
paa en Fisk, og Hvalerne staae i denne Henseende i Modsætning til alle 
andre svömmende Pattedyr, thi disse, f. Ex. Selene, holde under Svüm- 
ningen Hovedet höit tilveirs, kneisende med Nakken. 
Gaae vi tilbage til Fostrene, saa kunde man af Kjebernes Ret- 
ning mod Bugsiden maaskee ved fürste Oiekast lade sig forlede til at 
antage, at her fandt en sterk Flexion Sted mellem Halshvirvlerne eller 
mellem Atlas og Hovedet. Men virkelig staae disse Dele i samme lige, 
ubüielige Stilling til hverandre hos disse Fostre som hos nogen Hval 
overhovedet.  Foetalkrumningen ligger ikke i Halsens eller Nakkens Boi- 
ning, den ligger — i Ansigtets forskjellige Stilling til Hjerneskallen. An- 
sigtet sidder nemlig hos disse Fostre ikke paa Hjerneskallens forreste 
Deel i lige Flugt med Rygraden, saaledes som Tilfældet er hos Hvalerne 
i Almindelighed, men det sidder paa Hjerneskallens nederste Deel (Bug- 
