265 
De maalte, fra Axelhulen til den yderste Fingerspidse regnet, 
lidt over 8”, altsaa næsten 4 af hele Legemets Længde (hos Vaagehvalen 
kun 47 10” altsaa omtrent 4). De havde i det Hele taget vel en lig- 
nende Lancetform som Vaagehvalernes, men vare forholdsviis smallere. 
Udmerket var iser deres forreste Rand ved en Rekke bölgeformige 
Ophüininger. 
For at see, hvorvidt denne Bölgeform maatte hidröre fra 
Beenbygningen, sammenlignedes den strax med den skeletterede Arm af 
det större Individ, og denne findes afbildet Tab. II Fig. 4 i naturlig 
Stérrelse. Udvendigen omkring den er anbragt selve Armens Omrids, 
og man vil deraf see, at virkelig hver enkelt bölgeformige Ophöining 
svarer til en bestemt Deel paa Skelettet. Den överste Ophöining af den 
forreste Rand (Fig. I og 4 a) svarer nemlig til Overarmen og til Under- 
armens överste Deel, den anden og betydeligste (b) til Underarmens 
nederste Ende og til Haandroden; de paafölgende to smaa Ophöininger 
svare til de to överste, og den Ste store Fremragning til det sidste Led 
af den første Finger (Pegefingren). Nedenfor denne Fremragning 
folge 5—6 utydeligere og svagere Ophöininger, hvoraf hver svarer til 
et Led mellem to af den anden og længste Fingers Afdelinger. Paa 
den bageste Rands nederste Deel findes ogsaa 7—S meget smaa 
Ophöininger, men disse svare ikke til bestemte Steder af det indenfor 
liggende Skelet. 
IV. 
Om Hvalfostrenes Anvendelighed til Artsbestemmelsen efter 
de ydre Former. 
Ved Sammenligningen mellem de sex Vaagehvalfostre indbyrdes 
viste sig flere tildeels ikke uvæsentlige Forskjelligheder. Men disse vare 
Vid. Sel. naturvid, og mathem, Afh, XI Deel. LI 
