272 
Reporkaken ikke siges at sidde langt bagtil i Sammenligning med Vaa- 
gehvalen. Den fandtes nemlig lige foran Grændsen mellem Ryggens to 
bageste Trediedele, hos Vaagehvalen derimod lige bagved denne Grændse- 
linie, altsaa tvertimod saameget længere fortil, som Rygfinnens egen Længde 
udgjör. — Man vil maaskee antage, at her — uagtet vi ved Vaagehvalen 
troede at vere komne til det modsatte Resultat — kunde finde en For- 
andring Sted under Legemets Væxt. Men vi have god Grund til at 
troe, at det i denne Henseende ikke forholder sig anderledes hos Kepor- 
kaken end hos Vaagehvalen. 
Gapt. Holböll har nemlig i en skriftlig Meddelelse over de grön- 
landske Hvaldyr, som i disse Afhandlinger oftere er og fremdeles vil 
blive benyttet, paa det Bestemteste opgivet, at Rygfinnen hos Keporkaken 
sidder betydeligt lengere fortil end paa visse andre Finhvaler. „Af 
Grönlands fem Finhvaler,” 
siger han — thi saamange forskjellige Arter 
antager han der at vere — „have de tre Rygfinnen omtrent midt paa 
Ryggen, nemlig Reporkak, Tikagulik og Reporkarnak; de to andre have 
Rygfinnen meget nermere Halen, nemlig Tunnolik og B. microcephala 
mihi.” Capt. Holböll bruger overhovedet Rygfinnens Stilling og Form 
som et Hovedskjelnemerke for de forskjellige Finhvaler, og der er neppe 
Tvivl om, at et Artsmærke hentet herfra har den store Fordeel, især at 
kunne anvendes paa de fritsvömmende Dyr. En nöiere Prive af dette 
Artsmærkes Verdi kan först senere hen i Löbet af disse Undersögelser 
vere at anstille; her maa Angivelsen kun tjene til Hjemmel for vor 
Paastand om Fabricii mindre paalidelige Angivelse i denne Henseende. 
Hvorvidt Rygfinnens Form hos den voxne Keporkak er forskjellig 
fra den hos Fostret, kan ikke endnu angives efter egen Undersögelse. 
Capt. Holbölls Yttringer give Grund til at antage en meget væsentlig 
Forskjellighed, som i en senere Afhandling ventelig vil kunne nüiere 
omhandles, da en i Salt nedlagt Rygfinne af et voxent Individ tör ventes 
nedsendt fra Grönland. 
