Ms 
fra först af eens formede hos alle, og at Afvigelser forekomme tilfældigt 
have vi seet af samme femte Foster i Rækken. — Större Haab tör vi vel 
sætte til Rygfinnens forskjellige Plads, ifélge den ovenfor (Pag. 272) 
anförte Bemærkning af Capt. Holböll. Dog staaer det endnu tilbage 
at erfare, om ikke maaskee de grünlandske Arter, der angives at have 
Rygfinnen lengere fortil, begge ere langhaandede, de andre korthaandede. 
Paa den ulige Plumphed eller Smegtighed af hele Legemet tår aldeles 
ikke bygges, da alle korthaandede Finhvaler synes at udmerke sig ved 
den sidstnævnte Egenskab i Modsætning til de langhaandede og til Ret- 
hvalerne. 
Det er derfor, som det synes, snarere paa tre, i og for sig mindre 
vesentlige Forhold, vi her kunne fæste vort Haab som Artsmerker, nemlig: 
Størrelsen, Farven og Haarveecten. 
Fostrets Störrelse kan naturligviis kun i visse Tilfælde afgive et Arts- 
mærke. Men bekræfter det sig, hvad Capt. Holböll har meddeelt mig, 
at den nyfödte ,,Tunnolik” næsten er lige saa stor som den voxne „Ti- 
kagulik” (Sammenl. 4ste Afh. Pag. 194), hvilke dog begge ere korthaan- 
dede Arter, saa vil et Foster af hiin Art fra Svangerskabets sidste 'Tre- 
diedeel eller Halvdeel aldrig kunne tages for et Foster af denne eller af 
Vaagehvalen. — Fremdeles vise, om vi ikke feile, allerede de her givne 
Iagttagelser, at de tidlige Fosterformer, saasom Fosterkrumningerne, paa 
de större Dyr endnu ere kjendelige paa (absolut taget) större Fostre; 
thi det mindste Vaagehvalfoster, hvorpaa Krumningerne vare saa stærke, 
er allerede stérre end mange fuldvoxne Pattedyr. Det turde altsaa 
maaskee sluttes, at et forholdsviis stort Hvalfoster, hvorpaa de tidlige Fo- 
sterformer endnu vare kjendelige ogsaa maatte vere af en af de stürre 
Arter. — Dog maa det indrémmes, at efter at vi have lert de tre Vaa- 
gehvalfostre at kjende, som ere beskrevne som det 2det, Zdie oo 5te 3 
Rekken, og deraf have sect, at de tidligere Former ikke forsvinde til 
