m 
samme Tid hos alle Individer, kunne vi ikke tillegge denne Omstæn- 
dighed ner saa megen Vægt, som det forinden syntes at kunne antages. 
At Farven allerede paa Fostrene kan tjene til Artsmerke, derfor 
tale især de ovenfor (Pag. 258-59) meddeelte Iagttagelser paa Delphinfostre 
og fremdeles den Overeensstemmelse, der synes at finde Sted mellem de 
forskjellige Vaagehvalfostre indbyrdes og deres Moderdyr (Pag. 259). 
I Farvespillet hersker rigtignok ikke den Mangfoldighed hos Hvaldyrene 
som hos de fleste andre Pattedyr. Den graalige Farve paa Rygsiden 
og den hvide paa Bugsiden er næsten overalt fremherskende; dog vil en 
nermere Undersügelse sikkerligen vise en bestemtere Fordelingsmaade af 
disse to Hovedfarver som særegen for hver Art. Skade, at især paa 
yngre Fostre Farven taber sig aldeles med Overhudens Affalden (paa 
ganske spæde viser den sig aldeles ikke). Kun’ paa större Fostre kan 
Farven endnu længere Tid efter kjendes paa selve Huden. 
At Fosterhaarenes Antal, Plads og Stilling kunde blive et væ- 
sentligt Adskillelsesmiddel af de forskjellige Finhvaler — derfor behöve 
vi neppe at anfüre yderligere Grunde, efter de ovenfor meddeelte Erfa- 
ringer. At de idetmindste tildeels kunne tjene til Delphinernes Adskil- 
lelse, synes at ligge for Dagen efter hvad derom blev fremsat (Pag. 250-51). 
Paa Marsvinefostre af 44 Længde ere de to characteristiske Haar paa 
hver Side endnu ikke frembrudte, men deres Spor kjendes meget tydeligt 
i to fremstaaende hvide Knopper. For Finhvalerne er denne Anvendelig- 
hed af Fosterhaarene kun bleven godtgjort til Adskillelsen af to Arter — 
men disse ere ogsaa de eneste hvoraf hidtil Fostre have kunnet under- 
söges. — At Haarene selv for voxne Finhvaler skulde kunne tjene som 
Artsmerker, synes at vere et alt for dristigt Haab — og dog har allerede 
den gamle Fabricius sagt om hine Haarknuder paa Reporkaken, at ved 
dem denne Hval maaskee lettest kunde kjendes fra alle andre. 
