Paa Ganen fandtes heelt fortil, netop i selve Vinklen af den spidse 
Overkjæbe, en lille 'Tap med en punctformig Fordybning. Tæt bagved 
den var paa hver Side en spaltformig Aabning, der forte til en kort, 
blind Grube, aabenbart Spor til de Steensonske Gange. lövrigt var 
ogsaa Ganehuden aldeles glat, navnlig uden mindste Spor eller Antydning 
til Barder. 
Bagtil bliver Ganen lidt efter lidt smallere, og Mundens Sidevegge 
rykke stedse tættere sammen. Nærmest bagved Mundvigerne slutte de 
ganske tet til Tungen, der selv bliver meget smal. Seet for fra, medens 
Kjæberne aabnes vidt fra hinanden, tager Mundhulen sig ud som en spaltet 
Sæk, i hvis Bund bagtil findes en mindre Aabning: Indgangen til Gane- 
röret, der allerede er omtalt ovenfor (Pag. 502). 
Den ydre Huds Overgang til Mundhulen viser sig tildeels i Form 
af Hudfolder eller Leber. Paa Overkjæben ere de, iser bagtil, langt 
mindre fremstaaende end paa Underkjeben og skilte fra Ganen ved en 
ganske smal, men temmelig dyb Fure, der lidt efter lidt taber sig fortil 
ved Overkjæbens Spidse, indesluttende hiin ‘Tap forrest paa Ganen, men 
bagtil strækker sig til tet foran Öinene. Paa Underkjæben sidder Leben 
paa selve den överste Rand. 
Langs med Læberne — paa Underkjæben umiddelbart til deres In- 
derside, paa Overkjæben skilt derfra ved hiin meget smalle Fure — sæn- 
ker Mundbuden sig svagt ned i en dyb, temmelig bred Rende. Disse Ren 
der fortjene i alle Henseender Navn af Tandrenderne, og da deres Ind- 
hold kan ansees for den allermærkeligste Fosterform i Bardehvalernes 
Bygning, vil det blive gjort til Gjenstand for en særegen Afdeling af 
denne Afhandling. 
1 ovenstaaende Oversigt af de meget smaae Bardehvalfostres Splanch- 
nologie vil man i de fleste Henseender have fundet en vesentlig Over- 
ns 
