a 
samme Maade gik Gummehuden ogsaa hen over dem paa det i Stockholm 
opbevarede Rethvalfoster, der er 461” langt; det maa altsaa saameget 
mere vere Tilfældet paa det i Parisermuseet, da dette, efter Hr. Lauril- 
lards private Meddelelse, er 29 langt. 
Vi vende tilbage til Beskrivelsen af de langhaandede Finhvalfo- 
stres Tandspalter. 
Den over Spalterne gaaende Gummebud er temmelig fast. Under 
den ligger en egen mindre fast og mindre tyk Hinde, som udklæder hele 
Spalten og nöie er forenet med det laxe Cellevæv, hvormed den er fyldt, 
Nöiere betragtet viste dette Cellevæv sig meer eller mindre bestemt ordnet, 
deels som en Række af Sekke, deels som Tverskillerum imellem dem 
(see Tab. IV Fig. A). Dog var denne Ordning ikke saa bestemt, som 
den citerede Tegning synes at vise. Sækkene vare kun lidet faste; man 
behövede ikke at klippe dem op, for at trenge ind til de indesluttede 
Tender; ved Pincetten lode de sig med Lethed plukke op i Form af 
Cellevevstraade. Tverskillerummene dannedes af et endnu lösere Celle- 
væv, og paa de fleste Fostre viste de sig meget lave og utydelige (Fig. B). 
Efterat det lésere Celleviev tildeels var pillet af Veien med Pin- 
cetten, saaes indeni Tandspalterne den hele Række Fostertænder (see 
Tavle IV Fig. B: höire Underkjæbe af det större Foster) i Form af 
blöde coniske Fremragninger, bekledte med en haardere Skal, der enten 
var ganske tynd og gjennemsigtig eller noget tykkere og kalket. Meest 
uddannede fandtes de kalkede Tender i de langhaandede Fostre paa 40 
og 55 Tommer; i de mindre var Forbeningen af Tænderne mindre eller 
endog slet ikke fremme. Det Sidste gjaldt endmere for de smaae Vaa- 
gehvalfostre, og paa de större var Tændernes Ralksalte for en stor Deel 
oplöste, rimeligviis af den længere Henliggen i Saltlage. Det er ogsaa 
hine to Fostres Tænder, der fortrinsviis ere lagte til Grund for Beskri- 
velsen, skjöndt Tænderne desværre i ingen af dem vare skaanede fuld- 
stendigen. 
