335 
ligger altsaa i den bageste Deel af dette som en tyk, lidet bevægelig 
Deel — hvad man maaskee ikke skulde have ventet, efter Snudens spidse 
Form at dümme. Paa den Vesmaelske Afbildning synes iévrigt Tungen 
at være angivet ved den røde Fremstaaenhed bagest i det svagt aab- 
nede Gab. 
Bagved denne egentlige Tunge saaes Mundens Sliimhinde fra 
Under- og Overkjæbe (n) at trekke sig sammen til et temmelig smalt 
Rör (see det andet Træsnit Pag. 551 0): aabenbart det for Hvaldyrene 
eiendommelige Ganerör. 
Sliimhinden paa Underkjæben var langs Sidegrenenes överste Rand 
temmelig ru af utallige fine, men haarde Ainopper. Lignende Knopper, 
men endnu finere og endnu talrigere, gjorde Sliimhinden noget ru paa 
Sidegrenenes Inderside. | 
Næbhvalens Gane er, som allerede kan dömmes af Underkjæbens 
Form, meget smal, ved selve Snudespidsen, selv paa store Individer, kun 
mellem 4 og 2” bred. Indtil Midten af sin Lengde bliver den lidt efter 
lidt bredere, saa at den her paa den 182’ lange Næbhval er omtrent 6”, 
medens hele Ganens Længde udejör 2)’; paa det meget store Hoved 
omtrent 7—8” til en Længde af 5 9”. 
Denne smalle Gane staaer paa Hovedets Grundflade frem som en 
höi Rjöl, der dog for störste Delen (paa det efterfilgende Træsnit fra b 
til i og ved g, g) er udhulet paa langs. 
Ganchuden gaaer kun lidt op paa Sidefladerne af denne Rjöl, paa 
det 183° lange Individ kun omtrent 1, saa at Ganens Brede og dermed 
tillige Mundens, i det hôieste kan sættes til 6, paa det störste Individ vel 
omtrent til 7—8“. — Næbhvalen staaer saaledes i Henseende til Mundens 
Form i en meget bestemt Modsætning til Bardehvalerne, hvis Gane og 
Mundhule er saa bred som selve det colossale, plumpe Legeme. 
De Been, hvoraf Ganen sammensetles, ere de samme, som hos 
Hvalerne i Almindelighed, nemlig Overl;pebebenene (a, a), Ganebenene 
