UJ FONALFÉRGEK A MAGYAR FAUNÁBAN. 



181 



és Ströse találták még sertés gyomrában, Collín pedig szarvasmarhában. 

 A Gnathostoma hispidum tehát azokhoz az élősködő férgekhez tartozik, a 

 melyek aránylag ritkák és igy kevéssé ismeretesek. 



Az 1805. évi júniusban sertés gyomrában magam is találtam néhány 

 példányban, J 897-ben pedig hat szabadkai sertés gyomrából számos pél- 

 dányban gyűjtöttem. Mind a két alkalommal a gyomor alapi részén tapad- 

 tak a nyálkáshártyához, a mely feltűnő módon megvastagodott s több 

 mm.-nyire felébe emelkedett a mucosa többi részének ; a duzzadt részen 

 számos kerekalakú nyilast lehetett látni, a melyek meglehetősen mélyen 

 beterjedtek a gyomor falába s helyenkint rövid csatornákba folytatódtak. 

 Néhol e nyilasok olyan sűrűn feküdtek egymás mellett, hogy a nyálkás 

 hártya rosta módjára átlyukgatottnak nézett ki s hozzá számos, hengeres 

 testű, sárgás vagy vöröses színű féreg tapadt oly módon, hogy feji végük 

 a g3^omor falába mélyen befúródott. Némelyik erősebb húzásra leszakadt 

 s helyén szabályos, kerekalakú, élesszélű bemélyedés maradt vissza; a 

 legtöbb azonban olyan erősen tapadt a gyomor falához, hogy arról leválasz- 

 tani nem sikerült. De azonkívül a nyálkás hártj'a felületén szabadon is 

 feküdtek férgek, a melyek a gyomor falán megtapadva nem voltak. 



A gyomor faláról leválasztott férgek testének elülső része élénkvörös, 

 hátulsó része szürkésvörös, vagy sárgás, a középvonalban pedig barnás 

 vagy feketés árnyalatú. A szabadon fekvők halaványabb színűek, a miből 

 azt kell következtetnem, hogy a vöröses szineződést a gyomor falából 

 kiszívott vértől nyerik. 



Testalkatuk hengeres. Fejük lapított gömbhöz hasonló s mély barázda 

 választja el a test hátrább eső részeitől, a mennyiben a nyak aránylag igen 

 vékony. Testük a bárzsingtájtól kezdve oválisán duzzadt, a bélcsatorna 

 eredésénél azonban újra vékonyabb lesz s azután csaknem egyenletesen 

 vastag, hengeres kinézésű, egészen a farki végig. Az egész test felületét 

 cuticularis függelékek borítják, a melyek a köztakaró külső rétegének be- 

 mélyedéseiben feküsznek és a test különböző tájain igen eltérő alakúak 

 és nagyságúak. A fejen lévők horgokhoz vagy hegyes fogakhoz hasonlíta- 

 nak. Alapi részök széles, hátrafelé hajlott szabad végük pedig elhegyesedik. 

 10 — 12 egymásután következő koszorúban sorakoznak és emlékeztetnek a 

 Taeniák scolexén látható horogkoszorúkra. A szájnyílás körül lévők a leg- 

 kisebbek, a fej közepe táján láthatók a legnagyobb és a hátrább esők újra 

 kisebbek. A nyaktól kezdve a horgok hátrafelé hajlott nyujtványa kiszéles- 

 bedik legy^ezőalakban s kis pajzsocskának felel meg, a melynek hátulsó 

 szélén fogak láthatók ; e fogak közül a középső a leghosszabb és hegyes 

 kampó módjára nyúlik hátrafelé, míg a széleken levők jóval kisebbek. 

 A fogak száma a pajzsocskák nagysága szerint változik ; a fejhez legköze- 

 lebb esőkön 2 — 3, a távolabb esőkön 5 — 7 fogat látunk ; ott pedig, a hol 



