ADATOK AZ UJ-GUINEAI SZUKSZAJU BEKAK ISMERETÉHEZ. 



17Ô 



kevésbbé fogazott. Középső szára a hátulsónál hosszabb és hosszú 

 varratban csatlakozik az alapcsont szárnyának elülső szé- 

 léhez. 



A dobcsont (li/mpanicuni)*' keresztalakú s ennek eddig semmi- 

 féle békán nincs párja. Négy (!) szára közül a külső széles lemezalakú, 

 külső felületén hosszában barázdált. Elülső szára (járomnyújtvány, pro- 

 cessus zygomaticus) befelé görbült, a felső állcsonttól messzire elhajló, 

 nagyon erőteljes, tövén vaskos, hegyes végű nyújtványt alkot s 

 ennek folytatásaképen egy rövidebb, tompa végű, de erőteljes hátsó 

 nyújtvány (!) képződött ki, mel}' szabadon ugrik elő hátrafelé (IV. tábla, 

 1. ábra ■*■ ). Nagyon jellemző a dobcsont belső nyújtványa is, mely befelé 

 szélesedő, erőteljes lemez képében szélesen födi (!) a prooticum-ot (IV. 

 tábla, 1. ábra). 



Az alsó állkapocs [DiamUbula; V. tábla, 4., 5. ábra) arról nevezetes, 

 hogy az állcsonti darab (pars mentalis) nincs az állkapocs két fogcsontja 

 közé iktatva, hanem az utóbbi két csont által képezett álízület (symphysis) 

 mögött fekszik s a fogcsonttal szorosan összeforrt. Az áll- 

 kapocs szögletcsontja (os angalare) egészen az álldarabig terjed. 



A nyelvcsont (carfilago liyoidea ; V. tábla, 6. ábra) testét a róla 

 eredő paizsporczi nyújtványok (proc. flryrcoidei) cssiknem két részre 

 szelik; ezek a nyújtványok nagyon erőteljesek, csontosak és csaknem a 

 a nyelvcsont testének elülső széléig érnek. A manubrium-ról csupán a 

 főszarvak (cornua principalia) erednek, elülső nyújtványt (proc. an- 

 terior) nem bocsátanak. A szárnynyújtvány (prroc. alaris) egyszei'ű, 

 hegyesvégű csúcsával fölfelé görbülő ; ugyanilyen a hátra görbülő hátsó 

 oldalnyújtvány (proc. postero-lateralis). 



A gégefő (larynx) a nyelvcsont két paizsporczi nyújtványa közt fek- 

 szik s tisztán észrevehető rajta a gyűrűs porcz, a két kannaporcz, a két 

 hangszalag s köztük a hangrés (V. tábla, 6. ábra). 



A gerinczoszlop (coliimna vertèbralis ; V. tábla, 7. ábra) 9 csigo- 

 lyából és a farcsikcsontból áll, mely utóbbi maga hosszabb, mint az 

 előtte fekvő csigolyasor. A csigolyatestek lapítottak, elül homorúak (pro- 

 coelikus-ak). Az izületi nyújtványok (proc. obliqui) szélesek és laposak. 

 A harántnyújtványok (proc. transversi) különböző nagyságúak és irányúak ; 

 a 3-ik csigolyán a leghosszabbak, a 6-ikon a legrövidebbek, a keresztcsigo- 



* Parker & Bettany pikkelycsontnak (squamosum) nevezik, azonban ennek 

 a fölfogásnak összehasonlító anatómiai és fejlődéstani okok szólnak ellene, mondja 

 Gaupp (Anat. d. Frosch., 1, 18^6, p. 5i). Wiedersheim is kiemeli, hogy «a mai 

 kétéltüeknek nincs pikkelycsontjuk» (Grundr. d. vergl. Anatom, d. Wirbelth., I^ . 

 kiad., 1S98, p. SÍ). 



