ADATOK AZ ÚJ-GUINEAI SZŰKSZÁJÚ BÉKÁK ISMERETÉHEZ. ' 211 



petének nagyobbá és szikben gazdagabbá kellett válnia, 

 hogy a lárva a petén belül teljesen átalakulhasson és a szárazföldi légzésre 

 alkalmas szervezettel láthasson napvilágot». Wiedeesheim fölfogása szerint 

 tehát a petében készrefejlődés jelensége a környezet viszonyaihoz 

 való utólagos alkalmazkodásnak az eredménye. 



Ez a magyarázat első tekintetre nagyon megnyerőnek látszik, külö- 

 nösen, ha a mi békáinkon tapasztalható viszonyokból indulunk ki, ámde 

 már csak az az egyszerű tény is, hogy a Phrynixalus Birói n. sp, nevű 

 béka nagy, tápláló szikben gazdag és csekély számú petéit, melyekben tel- 

 jesen készrefejlődik az ivadék, a vizbe rakja, gyökerében támadja meg 

 a fentebbi magyarázatot. 



Igaz, hogy az ősi kétéltűek (Stegocephala) eddig ismeretes kövületei 

 között számos kopoltyús lárvára akadtak (a milyen például a Brancliiosau- 

 rus atnblystotnus Credn.), sőt a mai békákkal közvetetlen kapcsolatban 

 álló Pcdaeobatracliidae-cfiQlaának is ismeretesek egyes fajai, melyek lár- 

 vákkal fejlődtek (pl. az oligocœn-kori barnaszénből előkerült Palaeobatra- 

 cluts Fritschii Wolterst.) * s ezek a lárvák is bizonj^ára kopoltj^úsok vol- 

 tak, tehát a paheontologia tanúságaira támaszkodva arra a következtetésre 

 kellene jutnunk, hogy az ősi kétéltűek is vizbe rakott, szikben szegény 

 petékből, külső kopoltyúkkal fölszerelt lárvákkal fejlődtek s így ez volna a 

 fejlődés ősi módja, ellenben a petében készrefejlődés újabbkori alkalmaz- 

 kodásnak volna az eredménye. 



Ámde, ha valahol, úgy épen ebben a kérdésben kell óvakodnunk a 

 hirtelen és messzemenő általánosításoktól, mert a mostanság élő kétéltűek 

 származását mély homály födi s legfeljebb föltevések alapján kísérelhetjük 

 meg a magyarázatot, a mennyiben a régibb korszakokból nem ismerünk 

 olyan kövületeket, melyekhez a jelenleg élő alakokat közvetetlenül hozzá- 

 fűzhetnők. Maga Wiedersheim mondja, hogy «arról szó sem lehet, hogy a 

 mai kétéltűeket a kőszén-, illetőleg a Perm-korszak kétéltűiből közvetetle- 

 nül levezethetnek )).** 



A kőszénlerakodásokból, a tarka homokkőből és a Keuper-rétegekből 

 ismeretes Steijoceplialál; már kétségkívül igazi kétéltűek, melyeknek nagy 

 testű fajai vízi életet éltek, kopoltyús lárvákkal fejlődtek és rákokkal s 

 halakkal táplálkoztak, a miről a csontmaradványaik mellett talált meg- 

 kövesült ürülékeik (roprolithok) tanúskodnak, melyekben az akkori zomán- 

 czos halak számos pikkelyére akadtak. Kicsiny testű fajaik azonban, mint 

 az új -skótországi Lepidodendron- és SigiUaria-törzsekhől előkerült kövü- 



* ZiTTEL, Handbuch d. Palaeontol., Palseozool., III, 1887—1890, p. 431— 43á. 

 ** Grundriss d. vergl. Anatomie d. Wirbelt., IV. kiad., 1898, p. 83. 



14* 



