■2\4f MÉHELY LAJOS 



lánosan el lehettek terjedve* s minthogy újabban számos kiváló- 

 búvár (Neumayer, Blanford,*-»' Hedlet, Iherixg, Hagen) nagyon valószínűvé 

 tette, hogy Ausztrália a délsarki (antarctikus) nagy földrész fennállása 

 idejében szárazföldi összeköttetésben állott Dél-Amerikával, úgy a petében 

 készrefejlödö békák, mint később az erszényesek is, ezen az úton juthattak 

 Amerikába. **■>' 



Valamint a megszakított elterjedést feltüntető erszényesekről nem 

 állíthatjuk, hogy a helyi viszonyokhoz való alkalmazkodásuk következté- 

 ben Ausztráliában és Dél-Amerikában váltak erszényesekké, sőt 

 inkább azt kell hinnünk, hogy — ámbár tökéletlenebb formában — már 

 alapjában hasonló szervezettel kerültek oda, ép úgy semmi sem 

 igazolja azt a föltevést, hogy az új-guineai és nyugat-indiai békák a peté- 

 ben készrefejlődés képességét ott helyben, a hel}^ viszonyok következtében 

 szerezték volna meg, legfeljebb azt tehetjük föl, hogy ezek a vidékek 

 voltak a legalkalmasabbak arra, hogy ott a békák fejlődé- 

 süknek ezt az ősi módját a legtisztábban megőrizhessék. 



A petében készrefejlődő békák ezeken az elszigetelt, az északi szára- 

 zulatoktól nagyon korán elszakadt vidékeken fennmaradtak s megőrizték 

 fejlődésük ősi módját, ellenben az északibb tájakon élő képviselőik az 



* Ezt egyebek közt az európai dajkabéka (Alytcs obstetricuns Laur.) is bizo- 

 nyitja, mely ugyan a petében nem fejlődik teljesen készre, mindazonáltal petéi igen 

 nagyok (8*5 — 5 mm. átmérőjűek), számuk csekély (18 — 54), teljesen olyan gyöngy- 

 zsinóralakban függnek össze, mint a Gnathophryne robusta Blgr. petéi, a hím 

 hátsó lábaira kötözve hurczolja őket a szárazon s már külső kopoltyúk nélkül kél 

 ki belőlük a lárva (Boulenger, The Tailless Batrachians of Europe, I, 18!)7, p. 169 — 

 174, fig. ö3, tab. I, fig. 4, 5). Ezek alapján nagyon valószínű, hogy ez a béka is a 

 petében készrefejlődő ősöktől származik, mely csak az európai éghajlathoz való 

 alkalmazkodásában s csak részben vesztette el ezt a képességét. 



** Lásd : LYDEKKER-SiEBERT,*Die geogr. Verbr. u. geolog. Entwick. d. Säugeth., 



1897, p. 33. 



*** Azzal a Lydekker és Haacke által is képviselt nézettel szemben, mely az 

 ecész állatvilág keletkezését egy nagy, északi állatbirodalomra utalta, újabban mind- 

 inkább több tért hódít az a felfogás, hogy az északi állatbirodalom (Európa, Ázsia, 

 Afrika s az Európával egybefüggött Észak-Amerika) mellett, még két más fejlődési 

 centriam volt a földön, az egyik s a legősibb : Ausztrália, a másik : Dél-Amerika. 

 Ez a plurismus — nézetem szerint — semmikép sem mond ellen az állatvilág 

 egységes eredetére alapított ÜARWiN-féle felfogásnak, mert hiszen mi sem áll útjá- 

 ban annak a föltevésnek, hogy ezt a három fejlődési centrumot már csak az egy- 

 séges fejlődési alap létrejötte utáii képzeljük egymástól különváltnak. Én 

 különben azt hiszem, hogy miután Ausztrália és Dél-Amerika hajdani összefüggését 

 a búvárok nagyon általánosan elismerik, teljesen elegendő két ősi állatbirodalom, 

 illetőleg fejlődési centrum, egy északsarki (arctikus) és egy délsarki (antarctikus I, 

 föltevése. 



