18 G. ADLERZ, TOMOGNATHUS SUBLAEVIS. 
af mina ifrågavarande försök med Tomognathus. Det visade 
sig nemligen, att det var först sedan myrorna njutit riklig 
och förut ej erbjuden animalisk näring och först sedan de 
derefter en tid gått med af näringsöfverflödet uppsvälld 
abdomen, som de tycktes i äggläggningen liksom afbörda sig 
öfverskottet af den tillförda näringen. I samma riktning ut- 
talar sig äfven WEISMANN! om WASMANNS försök. 
Svårigheten att vintertid anskaffa lämplig animalisk föda 
framkallade en för fortgången af mina undersökningar hotande 
fara. Myrorna, som ej åtnöjdes med socker eller honung, 
började nämligen förtära sina egna larver, synnerligast då 
värmen blef för stark. Denna fara undanröjdes dock till 
större delen derigenom att jag uppoffrade en del larver ur 
några samhällen för att rädda de öfrigas. 
I början af December började de under sommaren in- 
fångade larverna inträda i pseudochrysalidstadiet, och under 
månadens förlopp förpuppades de. Pupporna voro dels Fomo- 
gnathus-3-puppor, dels omkring 40 gÖ&-puppor af, såsom jag 
trodde, Leptothorax. 
Under loppet af Januari kläcktes dessa puppor. 
Hanarne föreföllo mig, med all deras likhet med Lepto- 
thorax-hanar, hafva en något afvikande habitus, och vid under- 
sökning visade sig så påtagliga olikheter, att det ej mer 
kunde råda något tvifvel om att de voro Tomognathus-hanar. 
Öfverraskningen var så mycket större, som jag dittills tviflat 
på existensen af Tomognathus-hanar. Allraminst hade jag 
väntat, att de skulle visa sig tillhöra den vanliga vingade 
hantypen, då den närbeslägtade Formicoxenus har en vinglös, 
arbetareliknande hane. 
En af hanarne hade vid kläckningen rudimentära vingar 
1 form af små utskott, och om någon tid befunnos åtskilliga 
andra ha förlorat sina vingar. Såsom jag sedermera fann, 
bortrycktes de af arbetarne. 
Till en början vistades hanarne bland de andra myrorna 
i larvkamrarne, och, såsom förhållandet plägar vara hos myr- 
miciderna, fasthöllos de af arbetarne, om de ville aflägsna 
sig, eller släpades åter in, i fall de redan kommit utanför 
boets hufvuddelar. Vanligtvis grepos de vid hufvudet, på 
hvars öfre och undre sida bäraren applicerade sina mandibler. 
" dussere Einflisse als Entwicklungsreize. sid. 62. 
