Je G. ADLERZ, TOMOGNATHUS SUBLAEVIS. 
inga hanar kommit till utveckling — gåfvo oföränderligen 
till resultat, att de främmande hanarne genast dödades. Om 
någon korsbefruktning på det sätt, att en hane skulle in- 
tränga 1 ett främmande bo, kan derför påtagligen ej blifva 
tal. Myrornas fiendtlighet mot främlingar, som nalkas lary- 
kamrarne, ställer oöfverstigliga hinder deremot. 
Med en mängd under hösten 1895 1 mina fångna sam- 
hällen utvecklade hanar anordnades försöken på ett annat 
sätt och gåfvo nu bättre resultat. I tanke att det trånga 
utrymmet i glaslådorna skulle vara hinderligt för parningen, 
insläppte jag brunstiga hanar jämte honor från samma sam- 
hällen (tre sådana hade samtidigt hanar) 1 rymliga glaskärl, 
der deras beteende sedan noggrannt iakttogs. Oaktadt hanarne 
alltjämt visade de vanliga tecknen till brunst (d. v. s. rast- : 
löst löpte kring, ofta med vibrerande vingar, samt fögo 
korta sträckor), egnade de alls ingen uppmärksamhet åt de 
honor, bland hvilka de rörde sig, oaktadt bland dessa funnos 
flere yngre, förut ej befruktade. Derefter insläpptes hanar 
från samhället A 1 samma kärl som honor från samhället B, 
och genast började parningsscener mellan dessa för hvarandra 
alldeles främmande individer. Visserligen misslyckades för- 
söken ofta, såsom vid dylika tillfällen hos myror plägar vara 
fallet, emedan honorna springande söka undkomma, men 
aldrig sågs någon hona visa någon fiendtlighet mot den 
främmande hanen. Hanarne, äfven de vinglösa, utvecklade, 
synnerligast i början, en oerhörd energi och täflade lifligt 
om besittningen af honorna. Stundom sågos hanarne smeka 
honorna med antenner och mundelar och gjorde dervid stri- 
dulationsrörelser. Honorna upptogo dessa ömhetsbetygelser 
tämligen passivt och återgäldade dem sällan. 
Då hanar från B infördes till honor från A, blef re- 
sultatet detsamma, likaså då hanar från A infördes till honor 
från C. 
AT ofvannämnda försök framgår sålunda, att hanarne, 
oaktadt inträdd brunst, sannolikt aldrig para sig med honor 
ur samma sambhälle, utan fordra främmande honor för att 
tillfredsställa parningsdriften. Vingarne hos hanarne måste 
således här betraktas såsom inrättningar till möjliggörande 
af korsbefruktning, hvilken tycks vara det för arten typiska 
fortplantningssättet, i motsats till förhållandet hos de flesta 
andra myror. 
