BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 21. AFD. IV. N:04. 51 
till detta arbetarnes förfarimgssätt skulle vara Lomechusa- 
larvernas förödande härjningar bland de till arbetare afsedda 
äggen och larverna. Myrorna skulle då söka rädda situationen 
genom att förändra behandlingssättet för den närmast före- 
gående generationens larver, hvilka, enl. W., skulle varit af- 
sedda till honor. Här tycks W-. vilja tillskrifva myrorna en 
ganska högt uppdrifven reflektionsförmåga, som han eljes ej 
vill tillerkänna dem. I alla händelser blir resultatet dåligt, 
och det afsedda ändamålet uppnås ej. 
Anses det åter, att här är fråga om en fullkomligt in- 
stinktmässig handling, så kvarstår i alla fall det oförklarliga 
förhållandet, att instinkten skulle drifva myrorna att pro- 
ducera odugliga kretiner, skadliga för samhället såsom ute- 
slutande tärande. 
I förevarande fall skulle det vara lätt att öfvertyga sig, 
huruvida dessa »pseudogyner» leda sitt ursprung från vissa 
honor eller bero på arbetarnes inverkan på larverna. Man 
behöfde nämligen blott infånga honorna i ett af de ej säll- 
synta samhällen, der dylika »pseudogyner» träffas, och an- 
tingen låta dem sjelfva uppföda sin afkomma eller låta dem 
få några arbetare till biträde, men sorgfälligt utesluta alla 
Lomechusa-individer, som skulle kunna förleda arbetarne till 
de misslyckade försök, hvilka W. vill tillskrifva dem. 
Ehuru WASMANN i sina ofvanciterade arbeten omnämnt 
de öfriga af mig anträffade mellanformerna, har han förbi- 
sett en, som i hans gruppering måste bilda en afdelning för 
sig. I Svenska myror (sid. 75) omnämner jag mig nämligen 
ha anträffat tvänne individer med fullkomligt typisk arbetare- 
byggnad, men med omkr. 1 mm. långa, hopskrumpna rudiment 
af framvingar, liknande Anergates-hanens. Den ene af desse 
individer var en sanguinea, den andre en rufibarbis. Båda 
voro större arbetare. Hvilket tillvägagående af arbetarne 
med larverna till ifrågavarande individer skulle kunnat gifva 
detta resultat? Fältet är öppet för spekulationen. Sjelf be- 
traktar jag dem såsom atavistiska bildningar. Utvecklings- 
hämningen är i detta fall, liksom i fråga om nyssnämnda 
»pseudogyner», negativ, d. v. s. ett organ, som typiskt för- 
kväfves redan i anlaget, har i detta fall fått fortsätta sin 
utveckling någon tid. 
