BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 21. AFD. IV. N:05. 15 
i jemn förminskning uppigenom hvarje stapel eller lob intill 
ungefär ?/3 af dennes höjd. Denna kanal följer lobens längd- 
axel samt eger lobens yttre grundform, hvarigenom den bil- 
dar en spjutformig kavitet. Öfverkäkens molarer hafva den 
lodräta sidan utåtvänd (jemf. pl. VIIT) samt lobspetsarna så- 
ledes inåtriktade, hvarigenom såväl lobernas slitningsytor, 
usurerna, som ock de mellanliggande emaljvecken, komma att 
bilda inåtböjda halfmånar. 
Föröfrigt äro dessa molarer, såväl som prämolarerna, be- 
tydligt bredare och starkare byggda än underkäkens, — ett 
sakförhållande, som måste förklaras deraf, att de förra äro 
utvecklade i ett starkare, orörligt benstomme, som erbjuder 
gynnsammare utvecklingsvilkor än den rörliga och jemförelse- 
vis klena underkäken. 
Öfverkäktändernas innersidor konvergera starkt mot tugg- 
ytorna; de äro äfven försedda med små stödjande basaltag- 
gar — — — — 
De deciduala kindtänderna hos elgen, såväl i under- som 
öfverkäken, skilja sig från de senare framträdande perma- 
nenta icke blott genom ringare storlek utan äfven genom 
spensligare byggnad och luckrare sammansättning. Rötterna 
äro relativt svagt byggda samt försedda med tunna skilje- 
väggar. Tandkanalerna äro vida samt förena sig 1 tandens 
inre till ett rymligt tomrum, hvilket skjuter upp i hvarje 
lob, och hvari emaljvecken säcklikt nedhänga. 
Hos den permanenta kindtanden åter äro såväl rötterna 
som loberna försedda med tjocka sidoväggar; ofvannämnda 
kavitet reduceras till en trång kanal, som från rotens spets 
vidgar sig uppåt kronans bas för att sedan i ständig för- 
minskning genomlöpa sin motsvarande lob. 
a. Underkäken. 
Det deciduala bettets inre och först frambrytande kind- 
tand (dp) i underkäken är hos elgkalfven, i likhet med för- 
hållandet hos alla artiodactyla, reguliärt sexspetsad och er- 
inrar mycket om permanenta bettets inre molar i underkäken 
(m'""), ehuru dessa båda sexspetsade tänder till sin byggnad 
äro vidt skiljaktiga. ! (Jemf. pl. III och V-) 
! KOWALEWSKY: Osteologie des Gelocus aymardi; Paleontographica, Bd 
24, 1876—77, pag. 150, säger: »Den sista mjölktanden d! [eller som den här 
