-ilf^ A. AIGNER LA.TOÖ 



számos hernyóját. Mivel pedig az állat, jó ár mellett is, igen kelendő volt, 

 annak életmódját szorgosan titkolta és még legjobb embereinek sem 

 árulta el. 



Ezek közé tartozott első sorban Frivaldszky Imre, kit szerfölött bán- 

 tott és boBzantott az, hogy a féltett titkot meg nem tudhatja. Ennélfogva 

 föltette magál)an, hogy annak saját emberségéből is rájön a nyitjára. 

 E czélbób tudván, hogy Metelka az állatot Dabas környékén gyűjti. 

 18P)4-ben kora tavaszszal Emich GuszTÁvval, ki akkoriban szintén nagy 

 buzgalommal gyűjtötte a lepkéket, kirándultak Dabasra s ott két napot 

 töltöttek. Hoztak is magukkal egy herny<')t, melyet Emich nagy gonddal 

 nevelt. Egy szép napon ellátogatott hozzá Pável János, a Nemzeti Múzeum- 

 nak ép akkor kinevezett és csak legközelel)!) (1001) elhunyt Inizgó gyűjtője, 

 kit azzal az örömhírrel fogadott, hogy Imre bácsival megtalálták a Mctel- 

 lűdia hernyóját. A növény, mely a hernyó táplálékául szolgált, vízzel telt 

 üvegedénybe volt helyezve és tüllel bevont sodronyl)orítékkal lefödve. Ezt 

 a készüléket « papsapkának » nevezték s a ritkábli hernyók egyes példá- 

 nyait szokták ilyen alatt nevelni. Pável megtekintette a hernyót s azon- 

 nal kimondta rá, hogy az nem más, mint a közönséges Aniia rajaníúi 

 első vedlés után levő hernyója, a milyent akár a Gellérthegyről is hoz- 

 hat eleget. Szavai nagy megütközést keltettek ugyan, de még az na}) ki- 

 ment a Gellérthegyre és hozott onnan vagy hat darab ugyanolyan her- 

 nyót. Mindazonáltal felnevelte Emich a dabasi hernyót s a végen kiderült, 

 hogy csakugyan AvcMk raja fejlődött ki l)előle.* 



Nem jobban járt Anker Lajos budai lepkész, ki szintén jó viszony- 

 ban volt METELKÁval, kit «titka» miatt annyira zaklatott, mig az végre 

 közölte vele a hernyó keresésének módját, de félrevezetésül — helytelenül, 

 mint az egyébiránt a régibb rovarászoknál általános divat volt. Metelká- 

 nak azonban némi oka is volt Ankem-cI szemben a bizalmatlankodásra. 

 A peszéri buczkákban ugyanis találkoztak egy izben és Ankei; kérdésére 

 előmutatta Metelka a talált hernyókat, melyeket amaz dobozostul együtt 

 kiütött a kezéből azzal, hogy «ez csupa szemét!» Ezzel el is váltak, de 

 METELKÁban ANKERnek ez a furcsa magaviselete gyanút keltett. Lesl)e állt 

 tehát egy bokor mögé és íme : Anker csakugyan hamarosan visszatért 

 ama helyre s az eldobott hernyókat gondosan összekeresgélte. Yolt-e köz- 

 tük a keresett faj hernyója is, az kérdés. Elég az hozzá, Anker La.tos — 

 jegyzetei szerint — 1863 — 1864-ben május első felében a budapesti kincs- 

 tári erdőben vélte megtalálni a Metelkana hernyóját, még pedig Galiumon 

 vagy annak közelében fűszálon^ Hely, idő és tápláló növény azoban arra 

 vall, hogy nem a Metelkana, hanem talán a NeineopJnla russula vagy az 



* PÁVEL JÁNOS jegyzeteiből. 



