Om urs uppdragn. gen. variationerna i luftens täthet. 373 



lets a kuggar, sä âterhâlles hjulet a genom haken d, som fast- 

 hänger vid urverkets fasta ställning. Genom hjulels b periodiska 

 rörelse fram och äter förorsakas således urverkets uppdragning; 

 och hjulet b erhåller äter denna rörelse genom mauoineterkiilans 

 e fria upp- och nedstigande, derigenom att ett snöre löper ifrån 

 manoineterkulau t. ex. ett och ett halft hvarf omkring hjulet b, 

 och derefter sluter sig i en lägra skålpunds constant motvigt f 

 mot en del af manometerkulans vigt, hvarjemte detta snöre dess- 

 utom, på den sidan som denne motvigt hänger, kan ledas öfver 

 en extra trissa litet längre bort ifrån manometerkulan, sa att mot- 

 vikten icke kan komma att häfta vid den sistnämnda. Manome- 

 terkulans återstående vigt upphäres af en annan större motvigt 

 g, som med kidan communicerar genom ett särskildt snöre, lö- 

 pande öfver en extra trissa h. Motviglen f behöfver dä blott 

 vara sä stor, att den vid kulans uppstigande lönnar kringvrida 

 hjulen b och a, samt derigenom spänna fjädern. Xär åter fjä- 

 dern är spänd, så yttrar han sin verkan pä den i anseende till 

 hjulen a och b fritt rörliga axeln p , hvilken drifver hela ur- 

 verket. 



Lät oss nu anställa en calcul öfver dessa förhållanden och 

 constructioner. 



Drifkraften, som erfordras för ett ur, antingen detta diil- 

 ves af en fjäder eller ock af en vigt med snöre, är proportionel 

 emot producten af driftrissans radie och den kraft som vid fris- 

 sans kant verkar såsom drifvande pä urverket. Och dä för ett 



