Om jordmagnetismen. 633 



troligen gå tillbaka ända till Bordas tid, eller till slutet af förra 

 seklet, ty älven Musschenbroeks bestämningar uti hans berömda 

 dissertation de maqnete äro icke riktiga, och till och med före- 

 kommer der ännu den felaktiga uppgiften, såsom skulle Inklina- 

 tionen vara beroende af magnetnålens längd, och att han funnit 

 den 59 grader, då nålen var 2 fot lång, men 72 grader, då den- 

 samma hade en längd af 3^ fot, och han drar deraf den likale- 

 des oriktiga slutledningen, att alla inklinationsbestänmingar, vid 

 hvilka nålens längd icke är uppgifven, icke äro af någon syn- 

 nerlig nytta. 



1 allmänhet kan den amnärkningen göras, att bland alla gre- 

 nar af naturkunskaperne jordmagnetismen var den, som under det 

 sistförHutna och ännu under början af det hmevarande seklet 

 gjorde de minsta framsteg. Väl företog Euler, utgående ifrån 

 den åsigt, att jordens magnetiska fenomener borde kunna förkla- 

 ras genom antagande af tvenne poler, utvecklingen af en utförlig 

 theori öfver jordmagnelismen, hvilken, såsom han sjelf yttrar sig, 

 "est sans doute une des plus épineuses matières, qu'on ait traité 

 jusqu'ici;" men efter de svåraste och djupsinnigaste mathematiska 

 undersökningar fann han, att det gafs fenomener, som ådagalade 

 otillräckligheten af hans förklaringssätt. Byggande på en så stor 

 forskares auctoritet, läto nu de öfriga afskräcka sig genom de 

 svårigheter, som denne förefunnit; der han förgäfves arbetat, an- 

 såg hvar och en sin möda förspilld, och man lät derföre saken 

 bero dervid. Derigenom hände, att antalet af dem, som syssel- 



