m 



-x^a:-iT2i> -*frf!^<£,J&Wf& l l$&%Elp<*- €äE - 



J_/e gamla Grekerna, hvilka i smak och skönhetssinne ännu icke 

 af något annat folk blifvit npphiume. än mindre öfverträffade, 

 ansågo, alt för de sälla , odödliga Gudarne ej fanns någon skö- 

 nare, någon herrligare anblick an den af en stor och ädel mans 

 strid och kamp emot det obetvingliga ödet. De tillskrefvo så- 

 lunda sina Gudar, till hvilkas förherrligande och för hvilkas 

 åskådande de skapade sina odödliga konstverk, den smak, som 

 egentligen var deras egen. Och deras smak, hvem vill väl jäfva 

 den, så väl i detta som andra afseenden? Det tyckes ju tvärt- 

 om höra till de i sjelfva menniskonaturen grundade, eviga san- 

 ningarne, att en livar, som icke är alldeles känslolös för sina 

 medmenniskors öden och lidanden, med intresse och deltagande 

 betraktar dens letnad, som mer än vanligt pröfvat lifvets bitter- 

 het. Och har en sådan lefnad derjemte varit förenad med den 

 själens adel , som afskyr all dålighet och låghet så i tanke — 

 som handlingssätt, samt med den hjertats värme och godhet, 

 som väcker kärlek och tillgifvenhet, så stores detta deltagande 

 icke af några vidriga känslor, utan, medan det för vår blick vi- 

 sar den himmel, som hvilar i ett ädelt hjerta, uppmanar det oss 

 till allvarliga betraktelser öfver lifvets djupare betydelse samt hö- 



1 



