I o , NILS SYLVÉN. (784) 



beskrivning såsom en v. lapponica av den vanliga tallen. I C. J. H ART- 

 MANS »Handbok i Skandinaviens flora», 5:6 uppl., Stockholm 1849, sid. 

 214, meddelas originalbeskrivningen på den av FRIES namngivna varie- 

 teten: »En i Lpl. af Doc. Anderson anmärkt form, med kortare och 

 bredare barr i åtskiljda kransar, är var. lapponica Fr. S. v. Se. » 



Ehuru vissa olikheter mellan sydsvensk och nordsvensk tall sålunda 

 konstaterats, hade den sistnämnda dock ej ännu blivit föremål för mera 

 ingående undersökningar. Den förste mera noggranne skärskådaren av 

 lapponica-tdWen blev tysken M. WlCHURA, som i en berättelse över en 

 i Lule lappmark sommaren 1856 företagen resa lämnar en på mera om- 

 fattande studier grundad beskrivning av densamma. De för lapplands- 

 tallen utmärkande skiljekaraktärerna anser han så betydande, att han av 

 dem föranledes att uppställa densamma som egen, från den vanliga 

 tallen skild art, vilken han efter professor EuAS Fries giver namnet 

 Pimis Frieseana} Såsom den nya artens viktigaste kännetecken angiver 

 WlCHURA följande: 



»i) Den går på bergen, såsom redan Wahlenberg anmärker, högre upp än Abics exrelsa 

 [= Ficea Abies ell. P. excelsa\, under det att Pinits silvestr/s i våra berg upphör icke obetydligt 

 nedanför Abies excelsa, 2) den äger en sprickig, ej såsom hos Pimis silvestris i bladiga hin- 

 nor lätt löstagbar bark, 3) barren äro mindre starkt vridna, genomgående styvare och i större 

 vinklar utstående från grenarna, 4) ståndarknappkammen är mera utdragen i längd, 5) bar- 

 ren äro mera långlivade än hos Pinus silvestris. t — Denna sistnämnda karaktär framhåller 

 WlCHURA såsom särskilt viktig. Den framstår tydligast, säger han, på de hanbloinmande 

 skotten, där de år efter år efter varandra radade barrkransarna ovanför de tidigt avfallna 

 hanblommorna göra det lätt att räkna barråldern. Anda till S barrkransar har han räknat 

 — motsvarande tal för tallen vid Breslau uppgiver han till 2 — 3 — . En hög barrålder till- 

 kommer icke blott de rikt hanblommande träden med den av BoHEMAN och Anderson 

 först observerade, starkt i ögonen fallande kransfördelningen av barren, utan »alla lapplands- 

 tallar utan undantag». Och han betonar starkt, att träden med s. k. kransformig barrställ- 

 ning ej bilda någon särskild varietet av lapplandstallen. »På intet äldre träd skall man för- 

 gäves söka efter grenar med kransformigt ställda barr. Endast yngre träd sakna dylika, 

 emedan de antingen ännu ej alls blommat, eller, om de blomma, dock en hel löljd av år 

 alstra blott honblommor och först vid högre ålder jämväl hanblommor, en hittills föga be- 

 aktad egendomlighet, som den lappländska tallen synes hava gemensam med vår Pinus sil- 

 vestrist. Även en viss skillnad i kotteform antydes av Wichura. Ännu så långt söderut 

 som vid stranden av Östersjön vid Hudiksvall på 61° n. br. påstår han sig ha funnit typisk 

 lapplandstall. Om den nya artens invandring uttalar han den förmodan, att den »inträngt i 

 Skandinavien från nordliga Ryssland, där den måhända har en vidsträckt ostlig utbrednings. 

 Om tallen i Tyskland heter det, att inga spår av lapplandstall kunna förmärkas i Schlesien; 

 »pä bergen bibehåller Pinus silvestris sina skiljekaraktärer från Pimis Frieseana oföränd- 

 rade ända upp till de högsta gränserna för sin förekomst». — I en på Pinus Frieseana- 

 kapidet följande del IV av sin reseberättelse framhåller Wichura^ ännu en för lapplands- 

 tallen utmärkande egenskap, nämligen dess redan £v Linné i hans Flora lapponica^ påpe- 

 kade, starkt motsols vridna ved. 



1 M. WlCHURA, Ein Ausflug nach Luleå-Lappmarken. III. Pinus Frieseana n. sp. »Flora», 

 Regensburg 1859, sid. 409 — 411. 



"^ IV. Der schiefe Verlauf der Holzfaser an den Bäumen Lapplands. »Flora» 1859, 

 sid. 412—418. 



* Se Skrifter af Carl von Linné utgifna af Kungl. Svenska Vetenskapsakademien. I. 

 Flora lapponica öfversatt till svenska språket af Th. M. Fries. Uppsala 1905, sid. 234. 



