32 NILS SVLVÉN. (8o6) 



Krön mindre, likformigt brungå till färgen. Barr ända till femte året ^/j — ^/g så länga 

 som hos P. silvestris. De ettåriga plantorna samtliga försedda med ljusröd eller rödbrun 

 vinterknopp. Barren hos äldre plantor mindre starkt vridna och mera utstående från skott- 

 axlarna, kortare men bredare än 5z77'«//'?lr-barren ; å hanblommande grenar kunna de nå en 

 ålder av 7 — 8 år. Barken »granliknande», vanligen mindre tjock. Kronan smalt pyra- 

 midal, aldrig vitt utbredd. Kottar med hakformiga apofyser. 



Neger finner emellertid de morfologiska /a/^ponua-karaktärerna otill- 

 räckliga vid ett skarpt och fullt säkert skiljande av /appomca-taWen från 

 vanlig tall. Anatomiska karaktärer — barrkaraktärer — synas honom 

 ännu mindre användbara. Bestämmande för NEGERS uppfattning av 

 /appomca-taWen som systematisk form blir den geografiska utbredningen. 

 Sedan Neger under resor i södra och mellersta Sverige samt sydväst- 

 liga Norge kunnat konstatera, att den här radande tallformen tillhörde 

 P. silvestris, söker han genom att hänvända sig till skandinaviska bota- 

 nister förskafi"a sig så vitt möjligt tillförlitliga upplysningar om lapponica- 

 tallens förekomst och utbredning inom Skandinavien. För Sverige er- 

 håller han av professor H. Hesselman följande uppgifter: 



»I nordligaste Värmland växer P. lappoiiica. I Dalarna förekommer den i de högre 

 dalgångarna inom socknarna Älvdalen, Järna. Idre, Lima, Malung o. s. v. ävensom i de 

 övre delarna av Mora och Orsa socknar. A mindre områden träffas den å höjderna på 

 gränsen mellan södra Dalarna och Västmanland samt i gränstrakterna mellan Dalarna och 

 Gästrikland. I de lägre liggande dalgångarna i Dalarna finner man däremot vanlig tall. 

 1 Gästriklands och Hälsinglands högre belägna områden uppträder åter lapplandsformen; 

 i de lägre trakterna och närmare kusten härskar en form, som står den vanliga tallen när- 

 mare. Längre norrut synes lapplandsformen förhärska även vid kusten. För övrigt må 

 framhållas, att lapplandsformen i det ovan skildrade gränsområdet förekommer väl utpräglad 

 endast i högre lägen, under det att låglandstallarna närma sig »silvestris»; i hela gräns- 

 området äro övergångsformer de båda typerna emellan vanliga.» 



Med stöd av Hesselmans uppgifter inlägger NEGER lappoitica-ta\\- 

 gränsen på en karta över Sverige [fig. 11 efter Neger]: »en skarp gräns 

 i Sverige kan ej dragas; vi måste snarast antaga en gränszon, inom 

 vilken båda formerna förekomma vid sidan av varandra, och denna 

 gränszon förlöper frän trakten öster om den norska staden Kongsvinger 

 norr om Siljan, gör sedan vid Kilafors en skarp krök norrut för att vid 

 Sundsvall nå Bottniska viken.» För Norges vidkommande har NEGER 

 erhållit uppgifter av Overknerer Doktor B. HansteeN-Kranner och 

 Professor N. WiLLE. Lapplandstallen har inom Norge sin huvudutbred- 

 ning i norra delarna av landet — »på båda sidor om Kölen» — , i södra 

 Norge förekommer den mera allmänt endast öster om fjällkedjan och där 

 blandad med vanhg tall; i sydligaste och sydvästra Norge träffas lapp- 

 landstallen blott enstaka, den är där en raritet bland vanlig tall. För 

 Finland saknar NEGER uppgifter. Av förhållandena utanför Finland 

 drager han emellertid starkt i tvivelsmäl, om vanlig tall över huvud 

 förekommer spontan inom landet, åtminstone inom dess norra del. De 

 från Finland stammande Altenberger-tallarna voro otvivelaktigt äkta 



