36 NILS SYLVÉN. (^1°) 



kastar WiLLE den förmodan, att lapponua-\2\\tn invandrat från nordost 

 och sedan trängt vidare söderut, den sydliga tallformen till möte. 



I Norge förekomma två fullt distinkta former av Pimis silvestris L., av några botanister 

 angivna som arter, nämligen var. septentrionalis ScHOTT och var. lapponica Fr. Hn. Den 

 andra av dessa, som är funnen i mängd i Finland och nordligaste Sverige, förekommer i 

 Norge särskilt norrut ävensom å bergen längre söderut; här och där går den även där 

 ned i dalarna. Det är antagligt, att denna P. silvestris var. lapponica invandrade från 

 nordost först betydligt senare^ efter det inlandsisen smält i norra Norge och Sverige, och 

 sedan trängde söderut. Den vanliga Finns silvestris däremot har otvivelaktigt invandrat 

 till Norge från sydost genom Sverige, sannolikt den väg, efter vilken de flesta tallskogs- 

 växterna i sydöstra Norge inkommit. 



Förutom i ovanstående, för uppfattningen av den nordsvenska tallen 

 särskilt viktiga arbeten träffas uttalanden om lapponica-taWen i ett fler- 

 tal, framför allt svenska, botaniska och skogsbotaniska avhandlingar och 

 uppsatser. 



Smärre notiser om den högnordiska tallen möta i flera ÖrtenbladS 

 senare publikationer — efter 1894. 



I en uppsats om »ärftlighet och urval, tillämpade på skogsträd och skogshushållning», 

 Tidskr. f. Skogshush. 1898, nämner Öktenblad, sid. 45, att den högnordiska tallens egen- 

 skaper »återkomma hos plantorna, hvarhelst fröet sås. I Bergianska trädgården vid Stock- 

 holm kan man sålunda få se ungtallar med dessa relativt breda barr, som kvarsilta längre 

 tid (4 ä 6 år) än barren hos den omgifvande traktens tall. Äfven andra lokalt fixerade 

 så väl morfologiska som biologiska egenskaper visa sig vara ärftliga. Så är exempelvis 

 fallet med längden af den växttid, trädet i öfverensstämmelse med sommarens längd å sin 

 hemtrakt haft.» »Tallplantor af frö från mellersta Norrland, uppdragna i Bergianska träd- 

 gården, visa årligen, att de å sin nuvarande växtplats erhållit en vegetationstid, som är 

 längre än hvad deras nedärfda behof fordrar. Skotten afsluta nämligen den normala längd- 

 tillväxten redan i augusti, hvarpä en ny generation vegetationsskott efter ett kort hvilo- 

 stadium börjar utbilda sig. De knoppar, som på hemtrakten öfvervintra för att först följande 

 vår utbildas till skott, gifva sålunda på Stockholms breddgrad upphof till höstskott — 

 proleptiska långskott.» I sina år 1901 i Årsskrift från Föreningen för skogsvård i Norr- 

 land publicerade »Anteckningar om trädens iMologi» upprepar Örtenbl.-VD dessa sina ut- 

 talanden. Ännu en uppgift om lapponica-iaWen möter här. På tal om de fenologiska 

 fenomenens ärftlighet heter det, »att bladdelarnas lifslängd hos barrträd med fleråriga barr 

 är ärftlig. Den högnordiska tallformen, uppdragen under sydligare breddgrad, bibehåller 

 äfven där barren ungefär lika länge som å moderträdets hemtrakt. A andra sidan känner 

 man bäst igen de tallbestånd inom Norrland, som uppdragits af sydsvenskt (eller tyskt) frö 

 därpå, att trädens barr kvarsitta kortare tid (3 ä 4 år) än den nordiska tallens (5 a 7 år, 

 undantagsvis ännu längre).» 



Ett påpekande av den mindre barrlängdens betydelse såsom form- 

 egenskap hos lapponica-tzWf^n göres 1907 av F. Aminoff.^ Den för- 

 minskning av barrens längd, »som hos granen allenast är en följd av 

 ett med högre ståndort öfver hafvet i allmänhet förenadt exponeradt 

 läge,» förefinnes hos tallen även då den står i skyddat läge — »alltså 

 tydligen en för formen karaktäristisk ärftlig egenskap». 



Barktjockleken hos nordsvensk och sydsvensk tall behandlas i Skogs- 

 vårdsföreningens tidskrift 191 1, fackafdelningen, av Alex. MaaSS och 

 Tor Jonson. I en uppsats om »kubikinnehållet och formen hos tallen 



^ F. Aminoff, Skogsbiologiska studier inom Wilhelmina sockens fjälltrakter. Skogs- 

 vårdsf. tidskr. 1907, fackafd. sid. 290. 



