46 



NILS SYLVEN. 



Till belysande av kotteförgens växling inom det här föreliggande under- 

 sökningsområdet kan nämnas, att av 265 st. kotteprov av oförtydbart nord- 

 svensk tall 



118 st. eller 44,5 % visade halmgul färg 



121 » » 45,7 % » brungul » 



26 » » 9,8 % » brun-brunviolett » 



Av de 118 proven av halmgul färg (jmf. tavl. i, fig. 8, 9) hade 16 kotte- 

 sköldskanterna mer eller mindre starkt violetta, 6 st. hade till följd av vax- 

 överdrag vackert blädaggiga sköldkanter, hos 17 st. gick den halmgula färgen 

 mera i grågult, hos 20 st. gick hela färgen i gröngult (tavl. 1, fig. 13) och 

 hos I slutligen gick färgen i mera brunt halmgult. Av de 121 proven av 

 brungul färg (jmf. tavl. i, fig. 10) hade 3,5 st. mer eller mindre violetta och 

 8 st. blådaggiga sköldkanter (jmf. tavl. i, fig. 14), 21 st. utmärktes av mera 

 i grågult stötande färg, 1 5 st. hade en viss gröngul anstrykning, likaledes 1 5 

 gingo åt det mera bruna hållet samt 30 st. på skuggsidan något åt grågrönt. 

 Av de 26 proven av mera brunviolett färg (jmf. tavl. i, fig. 11) hade sär- 

 skilt I starkt violett färgade kottesköldskanter, 2 blådaggiga sädana, 6 st. 

 gingo åt det gråa till grågula hållet, 4 hade en viss gröngulbrun anstrykning 

 och 10 gingo på skuggsidan åt mera grågrönt. Flere av de ovan angivna 

 färgavvikelserna voro otta kombinerade å samma kotte. — Av 8 1 kotteprov 

 av oförtydbart sydsvensk färg visade ända till 41 st. eller över 50 ,?, brun- 

 violett färg, dock dessa alltid mer eller mindre starkt stötande i grågrönt, 

 denna för den sydsvenska kotten så karaktäristiska färginblandning (tavl. i, 

 fig. 4, 6). Hos de mindre brunvioletta sydsvenska proven var alltid den 

 grågröna färgen ett särskilt starkt framträdande färgmoment (jmf. tavl. i. fig. 

 I. 2, 3, 5). Av de sydsvenska kotteproven hade 24 st. mer eller mindre 

 starkt violetta och i st. tydligt blådaggiga sköldkanter, hos 1 1 st. gick färgen 

 mera i grått, hos 2 alltigenom mera i grågrönt, 13 st. slutligen visade en 

 ljusare grönaktig anstrykning. — i g kotteprov visade sig mera svårtydbara 

 (jmf. tavl. I, fig. 7). Gult och grönt voro de färginblandningar, som härvid 

 främst vållade svårigheterna vid formbestämningen. Av dessa 19 tillhörde i 

 närmast den halmgula färgtypen men med relativt starkt grågrön färginbland- 

 ning och hela kotten stötande i ljusgrönt. 6 av proven gingo närmast åt det 

 brungula, 10 åt det brunfioletta hållet; 2 st. prov visade alltigenom mera rent 

 intermediära färgkaraktärer. Det halmgula provet stammade från norra delen 

 av Gästriklands revir, av de 6 brungula 3 likaledes från Gästriklands revirs 

 norra del och de tre återstående från norra delen av Karlstads revir, av de 10 

 brunvioletta voro 1 från västra delen av Medelpads revir, i från mellersta 

 delen av norra Hälsinglands, i från östra delen av västra Hälsinglands, i 

 från Gästriklands, 3 från Österdalarna, Leksand, och 3 från Älvdals revir; 

 av de mera rent intermediära proven stammade i från mellersta delen av 

 Västerdalarnas revir (Nås), i från Älvdals revir. 



Även kottesköldens form har tillskrivits systematisk betydelse. Efter 

 kottesköldens olika 'utbildning äro redan tidigt trenne varieteter av tall ur- 

 skilda: varieteterna plana, gibba och refk.xa. Kottefjällsvarieteten plana ut- 

 märkes av plattade sköldar, var. gibba har sköldarna i mitten mer eller mindre 

 starkt tagglikt upphöjda, var. rcflexa sludigen har sköldarnas övre hälft star- 

 kast utvecklad, tagglikt upphöjd och hakformigt tillbakaböjd över den svagare 

 utvecklade undersidan. Schottk (1905) tillskriver lapponica-XaWen mer eller 



