52 NILS SYLVÉN. (826) 



De ingångna kotteproven har jag efter kottesköldarnas tjocklek sökt för- 

 dela i trenne grupper, en med tjocka och en med tunna kottesköldar samt en 

 tredje av medeltjock, mera intermediär tjocklek (jmf. fig. 17 — 18). 



Kotteprovens fördelning inom de undersökta reviren på de tre tjockleksty- 

 perna framgår av närstående tabell 3 och kartan fig. iga. På de urskilda 

 kottefärgstyperna fördelade sig tjocklekstyperna sålunda: 



Typ med avseende på kottesköldens tjocklek 

 (Dickentypus der Apophyse) 



Kottefärgstyp (Zapfenfarbentypus) Kottesköldar I Kottesköldar ! Kottesköldar 



tjocka 1 medeltjocka tunna 



nick) ! (Mitleldick) ' (Duon) 



I Nordsvensk .Nordschwedischer) 



I Sydsvensk (Sudschwedischer) 



i Intermediär (Intermediärer) 



Dessa procentsiftror visa tydligt, att tjockare kottesköldar betydligt överväga 

 hos tall av nordsvensk kottefärg. Utgå vi från kottefärgen såsom en vid 

 urskiljandet av nordsvensk och sydsvensk tall särskilt viktig egenskap, finna 

 vi. att samma höga procenttal, som för den nordsvenska tallen angiver typ 

 med tjocka sköldar, för den sydsvenska angiver typ med tunna dylika. Hos 

 båda talltyperna finna vi ungefär samma tämligen låga procentsiffra för inter- 

 mediär tjocklekstyp. Av de olika tjocklekstypernas fördelning på reviren 

 finna vi utan vidare, att breddgraden ej kan anses bestämmande för kotte- 

 sköldens utbildning i tjocklek. (Jmf. kartan fig. 19a.) Att belysningsförhållan- 

 dena icke kunna anses formbestämmande, då det gäller kottesköldarnas ut- 

 bildning, är tydligt, då bredvid varandra växande, lika exponerade träd 

 förete betydande olikheter i fråga om såväl apofysernas utbildning åt plana-, 

 gibba- eller reflexa-ioxm som deras utveckling i tjocklek. Av allt att döma 

 representera de av olika kottefärg främst karaktäriserade båda talltyperna, den 

 nordsvenska och den sydsvenska, skilda typer jämväl i fråga om kottesköl- 

 darnas utveckling i tjocklek, typer skilda från varandra genom i nänmda av- 

 seende bestämt olika variationskurvor. 



Då vissa författare velat göra troligt, att kottestorleken skulle visa ett be- 

 stämt avtagande norrut och den nordsvenska tallen följaktligen skulle kunna 

 förmenas äga mindre kottar än den sydsvenska, ha de insända kotteproven 

 blivit föremål även för jämförande storleksundersökning. En maximilängd 

 hos kotten av 50 mm. eller däröver (fig. 20 a, b, d) har uppmätts hos 20 av de 

 insända proven, representerande reviren Pajala, Gällivare, Råneå (provet av 

 sydsvensk färgtyp med tunna sköldar), Pärlälven, Malmesjaur, Arvidsjaur, 

 Vilhelmina, Östersund, Bräcke, Rätan, Härnösand, Västra Hälsingland, Gäst- 

 rikland, Österdalarna, Västerdalarna, Karlstad, Askersund och Norra Roslag; 

 från Malmesjaur och Härnösand vardera två prov med dylik maximilängd, 

 från de övriga reviren vardera ett. Av de 20 storkottiga proven visade 13 

 nordsvensk, 4 sydsvensk och 3 intermediär kottefärg; En medellängd av 40 

 mm. eller mera utmärkte 77 kotteprov, av dessa 46 till kottefärgen nordsvenska, 



