84 NILS SYLVÉN. {^5^) 



modärna terminologien urskilts såsom varieteter, raser (elementararter) 

 eller, då större formolikheter förelegat, som underarter av den gamla 

 kollektivarten. Då, såsom i fråga om nordsvensk och sydsvensk tall, 

 betydande skiljekaraktärer träffa systematiskt så viktiga organ som 

 fruktifikationsorganen och karaktärernas uppträdande omöjligt kan för- 

 klaras av enbart yttre faktorers inverkan, och dessutom bestämda olik- 

 heter av biologisk och växtgeografisk art konstaterats, måste särdrag 

 anses föreligga, vilka berättiga för att icke säga nödvändiggöra former- 

 nas isärhållande såsom väl skilda underarter. Enligt författarens mening 

 föreligga här så stora olikheter, att uppfattningen av de båda tallfor- 

 merna såsom goda arter ligger nära. Skogligt sett representera de så 

 avvikande typer, att ett skiljande av desamma blir även i praktiken 

 nödvändigt. 



Av allt att döma kunna vi av tallen liksom av granen urskilja en 

 mellaneuropeisk och en nordeuropeisk formserie, båda företrädda även 

 inom vårt land. Den förstnämnda, som har sitt utbredningscentrum i 

 mellersta Europa, har invandrat i vårt land söderifrån, den nordeuro- 

 peiska åter, med utbredningscentrum i norra eller nordöstra Europa, 

 har nordostifrån inträngt i norra Skandinavien. Inom båda serierna 

 möter den största formväxling. Av båda kunna i stort sett rena pa- 

 rallellformer uppställas.* Till sina växtgeografiska eller klimatiska for- 

 mer bäst känd är utan tvivel den mellaneuropeiska tallen. Av framför 

 allt ClESLARS, SCHOTTS, Englers och SCHOTTES omfattande proveni- 

 ensundersökningar har otvetydigt framgått, att vi av denna äga ett stort 

 antal till sina skogliga egenskaper, i viss mån även botaniskt sett, olika 

 raser med ärftliga egenskaper. För inga av de mellaneuropeiska tall- 

 varieteterna eller raserna synas emellertid större skiljekaraktärer kunna 

 uppställas, än att de lämpligen kunna sammanföras i en formgrupp, 

 skild från den nordeuropeiska tallens. Mellan den mellaneuropeiska 

 tallen å ena sidan och den nordeuropeiska å den andra synas däremot 

 så stora skiljakligheter föreligga, att de vid en beskrivning av tallens 

 former böra noga särhållas och förtjäna uppställas rent av som skilda 

 huvudtyper, systematiskt sett underarter av tallen. 



De tvenne huvudtyperna av tall, den mellaneuropeiska och den nord- 



^ En jämförande undersökning av de olika barrträdens raser eller former har föranlett 

 den österrikiske botanisten E. Zkderbauer till det uttalandet, att »parallella variationer 

 uppträda hos närstående arter, släkten och familjer, eller med andra ord uttryckt, att varia- 

 tionerna försiggå efter bestämda, likartade rikdinjer». (E. Zederbauer, Variationsrichtungen 

 der Nadelhölzer. Sitzungsber. d. K. Akad. d. Wissensch., Wien 1907). Parallellism i fråga 

 om formväxling återfinnes till och med mellan så skilda växttyper som barrträd och lövträd 

 (jmf. Nils Sylvén, Om de svenska skogsträdens raser. Populär naturvet. revy 1911, sid, 

 212 — 213). 



