(88 i') den nordsvenska tallen. 107 



olikheterna mellan individen i ett tallbestånd bero icke blott på stånd- 

 orten utan även av inre anlag. Ståndorten kan inverka hämmande 

 eller befordrande på anlagen, men kan aldrig fullständigt utplåna dessa. 

 I tallbestånden förekomma såväl bredkroniga individ med gles, bred 

 krona av få, men starka grenar och långa årsskott, som även smalkro- 

 niga sådana med tät, smal krona av många^ men svaga grenar och korta 

 årsskott. Och dessa typers egenskaper synas i viss grad nedärvas på 

 avkomman. Olika kronformers förekomst i tallbestånden har ingående 

 studerats av KlENITZ,^ som på grundvalen av omfattande undersökningar 

 framställer den satsen, att »tallen är alltid benägen att bilda talrika olika 

 krön- och stamformer, från den slanka form, som starkt erinrar om 

 kronan av en välformad gran, till den grova formtyp, som i avbarrat 

 tillstånd snarare påminner om en i vindexponerat läge uppväxt ek än 

 om ett barrträd». KlENiTZ betonar emellertid tillika, att de skilda for- 

 mernas förekomst växlar. »I södra och mellersta delarna av nordtyska 

 låglandet, i Sachsen, nedre Schlesien, provinsen Brandenburg, delar av 

 Pommern och Posen och långt in i ryska Polen förhärska grovgreniga 

 tallformer, även om slanka, granliknande kronformer knappast någon- 

 städes helt saknas. De smalkroniga tallformerna förekomma framför 

 allt inom områden, där klimatet är hårdare, och där tallen årligen måste 

 utkämpa en hård kamp mot storm och snö; »efter tusenårig kamp ha 

 här nära nog endast dessa former blivit kvar, och en ren, ädel ras har 

 uppstått, vilken säkerligen lämnar sina egenskaper i arv på avkomman». 

 För tallen liksom för granen kunna vi utan tvivel antaga, att förgre- 

 ningsegenskaperna äro ärftliga. Zederbauers kulturförsök ha ju lämnat 

 verkliga bevis härför. Nära till hands ligger då att söka en av den nord- 

 svenska tallens viktigare underartskaraktärer just i dess i stort sett 

 karakäristiska kronform. Då vi upprepade gånger betonat, att av syd- 

 svensk och nordsvensk tall rena parallellformer kunna uppställas, bör det 

 ej förvåna, att den nordsvenska tallen varierar parallellt med den syd- 

 svenska även i fråga om kronformen. Av såväl sydsvensk som nord- 

 svensk tall givas exempelvis vargar» av mer eller mindre grovgrenad 

 typ (jrnf fig. 34); erinras må härvid om de mera grov- och vidgre- 

 nade lappländska ef -tallarna^ (jmf. fig. 7 och fig. 32). Av båda un- 

 derarterna givas även från normalformen avvikande smalkroniga former 

 o. s. v. Trots detta äro olikheterna i kronform mellan nordsvensk och 

 sydsvensk tall i stort sett så betydande (jmf fig. 31 — 42 med fig. 43 — 46), 

 att vi otvivelaktigt även här ha att söka en systematiskt god skiljekaraktär 



^ M. KlENlTZ, Formen und Abarten der geineinen Kiefer i^Pinus s/lvestr/sl..). Zeitschr 

 f. Först- u. Jagdwesen 1911, sid. i — 32. 

 ^ jmf. Nils Sylvén, J908. 



