148 GUNNAK SCHOTTE. (922) 



tvä som nummer 4, medan tre funnit, att den lidit obetydligt och åtta 

 att den ej alls skadats. 



Om eken meddelar jägmästare GuSTAF HALLDIN, Tjusts revir, att 

 vissa täta ungskogsbestånd blevo alldeles nedtryckta, men att en hel 

 del av träden sedan hava rest sig. Jägmästare JoiiN LlNDNER omtalar, 

 att å KoUeberga i Skåne har eken lidit mest, detta i planterade biand- 

 bestånd av tall och gran med självsådd ek, som trängt sig upp mellan 

 barrträden och därför fått gängliga stammar med högt ansatta kronor. 



Kronojägare J. A. Mellström, Höka bev.-tr. i Halmstads revir, om- 

 nämner snöskada å bok, men endast i ringare män. 



Jägmästare F. Aminoff framhåller från Södermanland, att alen synes 

 vara synnerligen härdig mot snöbrott och i varje fall mera än björken. 



Å Omberg har jägmästare Tn. Grinndal iakttagit, att silvergranen 

 ytterst obetydligt lidit av snöskador. 



Med hänsyn till det sätt \'arpä de olika trädslagen skadats, framträder 

 vid de nu ifrågavarande snöskadorna tydligt, att granen mest skadats 

 genom toppbrott. I viss mån beror detta på att grantopparna varit 

 rikt behängda med kött, varigenom ymnigare snömassor kunnat hopa 

 sig å topparna och deras tyngd blivit ännu större. De fristående kraf- 

 tiga granarna, som särskilt Icdo under majovädret, ha skadats uteslu- 

 sande genom toppbrott. 



Tallen har ramponerats såväl genom snötryck som snöbrott. Pä fri- 

 stående tallar av vargtyp kunde man, särskilt i Stockholmstrakten, se 

 de grövre grenarna avbrutna, så att endast toppar och någon enda gren 

 dessutom finnes kvar å träden. 



Vid majovädret skadades björken, som då delvis var lövad, gen(^m 

 snöbrott. I övrigt har den vanligen böjts ned av snötryck och i all- 

 mänhet ej förmått att åter resa sig. Jägmästare Adolf Welander 

 upplyser från Karlsby i Östergötland, att den björkskog, som ej bröts 

 omkull, böjdes i stor utsträckning ned till marken, där topparna fröso 

 fast i den djupa snön. Då sedermera björkarna förblevo i den ställnin- 

 gen hela vintern till de första dagarna a\- april, ha de ej haft förmåga 

 att ånyo resa sig. Länsjägmästare Alf Wlnbladii framhåller, att 

 björken farit särskilt illa i luckiga bestånd eller kring små kärr och små 

 mossar inuti bestånden. Även jägmästare Carl Tham påpekar, att 

 gängliga lövskogsbestånd invid sidder och kärrmarker blivit nedböjda. 

 Jägmästare C. B. Christoffersson (Sunnerbo revir) har funnit, att björ- 

 ken är i ungskogsbestånden det trädslag, som av snön värst brytes ned. 



Hos lärken synes snöbrott knappast förekomma; gängliga, ej gallrade 

 lärkbestånd, utsättas däremot någon gäng för snötryck. I allmänhet är 

 dock lärken mycket motståndskraftig mot snöskador. Den kan ju ej 



